Справа № 302/919/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.
за участю секретаря                ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 302/919/19 за позовом ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області та Відділу освіти Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області та Відділу освіти Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 5 лютого 2020 року, повний текст якого складено 13 лютого 2020 року, головуюча суддя Софілканич О.А., -

встановив:

29.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Мотивувала позов таким.
Позивачка працювала на посаді директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради. Наказами начальника Відділу освіти Міжгірської райдержадміністрації:
від 21.06.2019 № 202-к позивачці було оголошено догану за неналежне виконання функціональних та посадових обов`язків;
від 27.06.2019 № 205-к позивачку було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання нею як директором навчального закладу без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, що виявилося в порушенні Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», з урахуванням накладеного раніше дисциплінарного стягнення.
Копія наказу про звільнення позивачці була вручена в день його видання.
Притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності було незаконним, оскільки порушень трудової дисципліни вона не вчиняла.
До реорганізації у 2018 році Тюшківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів шляхом перетворення у Тюшківський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради позивачка обіймала посаду директора Тюшківського дошкільного навчального закладу (дитсадка). Зі злиттям двох навчальних закладів посада директора дитсадка підлягала скороченню.
Відділ освіти Міжгірської РДА запропонував позивачці взяти участь у конкурсі на посаду керівника новоутвореного навчального закладу, в якому вона стала переможцем і наказом начальника відділу освіти від 23.08.2018 № 322-к була призначена на посаду директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради.
Однак, колишній директор Тюшківської ЗОШ І-ІІ ступенів ОСОБА_2 оскаржила в судовому порядку своє звільнення з роботи, рішенням Міжгірського районного суду від 23.11.2018 у справі № 302/1231/18 її було поновлено на роботі на посаді директора реорганізованого навчального закладу – Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради. Відповідно, позивачку було звільнено з цієї посади.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.04.2019 рішення Міжгірського районного суду від 23.11.2018 у справі № 302/1231/18 було скасоване, після чого позивачку було поновлено на посаді директора новоутвореного навчального закладу, до роботи на цій посаді вона повторно стала 23.04.2019.
Вже 21.06.2019 роботодавець оголосив позивачці догану за неналежне виконання функціональних та посадових обов`язків, при цьому, в наказі не зазначалося, коли було вчинене порушення трудової дисципліни та в чому саме воно полягало.
За кілька днів – 27.06.2019 роботодавець удруге застосував дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення позивачки з роботи за систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, що виявилося в порушенні Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». У цьому наказі теж не вказано, коли було вчинене порушення трудової дисципліни та в чому воно полягало. Пояснення у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення від позивачки не відбиралося. Акт комісії від 27.06.2019, на який міститься посилання в наказі, до відома позивачки не доводився.
За таких обставин, роботодавець порушив правила накладення дисциплінарних стягнень, передбачені ст. 40 ч. 1 п. 3, ст.ст. 147, 149 КЗпП України щодо, зокрема, врахування обставин, за яких був вчинений проступок, якщо такий мав місце, врахування ступеня тяжкості проступку, його наслідків, вини працівника, його попередньої роботи.
Діями роботодавця позивачці завдано й моральної шкоди. Незаконне звільнення понизило її авторитет серед колег по роботі та перед учнями, позивачка та її сім`я незаконно були позбавлені засобів для існування, позивачка змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя при тому, що роботу за фахом за місцем проживання, де є лише один навчальний заклад, знайти практично неможливо. Ця ситуація викликала постійні хвилювання, нервову і психологічну напругу, спричинила душевні страждання. Розмір компенсації завданої моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, позивачка оцінює у 25000,00 грн.
Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила:
визнати незаконними та скасувати накази начальника Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області:
від 27.06.2019 № 205-к про звільнення її із займаної посади з 27.06.2019 на підставі ст. 40 п. 3 КЗпП України;
від 21.06.2019 № 202-к про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани;
поновити її на роботі на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнути з відповідача Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області 25000,00 грн моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням з роботи;
вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Воловецького районного суду від 05.02.2020 позов задоволено частково:
визнано незаконними та скасовано накази начальника Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області:
від 21.06.2019 № 202-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у виді догани директору Тюшківського НВК І-ІІ ступенів ОСОБА_1 »;
від 27.06.2019 № 205-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області;
стягнуто з Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області:
на користь ОСОБА_1 :
середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.06.2019 по 05.02.2020 в розмірі 28928,90 грн;
1536,80 грн судового збору та 3850,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, всього – 5386,80 грн;
на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн;
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;
допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавець не дотримався процедури застосування до працівника стягнень за порушення трудової дисципліни, наклав дисциплінарні стягнення без належного визначення та формулювання конкретних підстав для цього, без вказівки на конкретні порушення працівником його посадових обов`язків і загалом із неправомірності застосування дисциплінарних стягнень та їх бездоказовості.

Відповідач Відділ освіти Міжгірської райдержадміністрації Закарпатської області оскаржив рішення суду в частині задоволення позову як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.
Догана наказом від 21.06.2019 була оголошена законно. Так, з початку червня 2019 року керівництво відділу освіти наголошувало на тому, що дошкільний заклад повинен працювати, він повинен був відновити роботу з 01.06.2019. Однак, заклад не почав своєчасно працювати, а пояснення позивачки про те, що станом на 14.06.2019 заклад працює, неправдиве.
Звільнення наказом від 27.06.2019 теж відповідає вимогам закону, оскільки з урахуванням процедури реорганізації (об`єднання) навчальних закладів позивачка за конкурсом обійняла посаду директора новоутвореного закладу і їй одразу було доведено завдання забезпечити ліцензування закладу. Позивачка до звільнення внаслідок поновлення судом на роботі попереднього директора мала достатньо часу оформили ліцензію на освітню діяльність, але цього не зробила. Після поновлення позивачки на роботі мала понад два місяці, проте, не зібрала та не оформила необхідних документів і не забезпечила ліцензування навчального закладу. Надати пояснення з цього приводу позивачка відмовилася, що зафіксовано актом від 27.06.2019.
За ОСОБА_1 збережене місце роботи вчителя новоствореного НВК, звільнено її було лише з адміністративної посади директора.
Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також у частині відмови в стягненні коштів на відшкодування моральної шкоди.
Зазначає, що виходячи з наявних у справі даних і документів обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен ґрунтуватися на тому, що заробіток позивачки за квітень 2019 визначався в сумі 1434,51 грн за 7 днів, а за травень заробіток визначався в сумі 6455,31 грн (31 день), тому середньоденний заробіток становить 207,63 грн ((1434,51 грн + 6455,31 грн) : 38 днів), а не 187,85 грн, як це визначив суд першої інстанції.
Відтак, за період з 27.06.2019 по 05.02.2020 (223 календарні дні) середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається в сумі 46301,49 грн (223,07 грн х 223 дні).
Позивачка належно обґрунтувала вимогу про відшкодування моральної шкоди, розмір якої є оціночним поняттям. Визначення розміру компенсації моральної шкоди є індивідуальним і повинно ґрунтуватися на фактичних обставинах щодо порушення прав позивачки, щодо негативних наслідків і переживань, її моральних страждань у зв`язку з цим. Наразі не існує нормативного порядку встановлення процедури доведення та способів вирахування ступеня заподіяної моральної шкоди та її розміру. Повинна бути врахована протиправність дій і вина заподіювача шкоди. Суд ці обставини залишив поза увагою.
Позивачка просить скасувати рішення суду в оскарженій частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути на її користь із Відділу освіти Міжгірської РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.06.2019 по 05.02.2020 в сумі 46301,49 грн, а також 25000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляцію відповідача Відділу освіти Міжгірської РДА позивачка ОСОБА_1 просить цю скаргу залишити без задоволення. Зазначає, зокрема, що твердження апелянта про те, що після обійняття посади за конкурсом до її відома було доведено завдання щодо забезпечення ліцензування навчального закладу не відповідає дійсності, оскільки таке завдання надійшло вже після поновлення на посаді попереднього директора навчального закладу. Акт комісії від 27.06.2019 до її відома не доводився, з актом її ніхто не ознайомлював.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15.03.2021 залучено Пилипецьку сільську раду Хустського району Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області за вимогами позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12.07.2021 залучено Відділ освіти Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області за вимогами позову ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів начальника Відділу освіти Міжгірської райдержадміністрації від 27.06.2019 № 205-к про звільнення її із займаної посади з 27.06.2019 і від 21.06.2019 № 202-к про накладення дисциплінарного стягнення та про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням з роботи.

Відділ освіти Хустської райдержадміністрації подав заперечення на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , в яких вказує на необґрунтованість скарги.
Крім того, зазначає, що оскільки все майно Тюшківського НВК «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області, а також відповідні права і обов`язки засновника навчального закладу перейшли до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, Відділ освіти Хустської райдержадміністрації не має стосунку до наказів про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_1 і не може відповідати за незаконні дії, що були вчинені посадовими особами Відділу освіти Міжгірської райдержадміністрації.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Відділ освіти Хустської райдержадміністрації вказує на правильність визначення судом першої інстанції середньоденного заробітку, а відтак і на правильність загального розміру належного до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування якого позивачці повинно здійснюватися за рахунок відповідної територіальної громади.
Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди вказує на її необґрунтованість і недоведеність позивачкою та на відсутність підстав для стягнення коштів на її відшкодування з відділу освіти.
Видатки на функціонування навчальних закладів, переданих у власність територіальних громад, з 01.01.2021 здійснюються з бюджетів відповідних територіальних громад.
Вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди не була належно обґрунтована та не була доведена.
Водночас у цьому запереченні Відділ освіти Хустської райдержадміністрації просить: замінити його як неналежного відповідача на належного відповідача – Пилипецьку територіальну громаду в особі Пилипецької сільської ради як засновника та правонаступника Тюшківського НВК «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області; відмовити в задоволенні позовних вимог до Відділу освіти Хустської райдержадміністрації повністю; розгляд справи провести за відсутності його представника.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.11.2021 клопотання Відділу освіти Хустської райдержадміністрації про заміну його на відповідача Пилипецьку територіальну громаду в особі Пилипецької сільської ради Хустського району залишено без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка свою апеляцію підтримала, скаргу Пилипецької сільської ради Хустського району та Відділу освіти Хустської райдержадміністрації (з урахуванням обставин правонаступництва щодо відповідача Відділу освіти Міжгірської райдержадміністрації) не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; сторони діють у спірних відносинах вільно, здійснюють свої права на свій розсуд, а також виконують обов`язки у межах, наданих їм договором або актами законодавства і повинні діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами законодавства про працю в редакції, чинній на час виникнення юридичних фактів, які мають значення в спорі.

Наказом начальника Відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 23.08.2018 № 322-к, виданим за результатом конкурсу на заміщення вакантної посади директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_1 була призначена на посаду директора цього навчального закладу за контрактом з 28.08.2018 (а.с. 17, 23 т. 1).

Наказом по Відділу освіти Міжгірської РДА від 31.08.2018 № 359-к ОСОБА_1 призначена на посаду вчителя основ здоров`я з неповним педагогічним навантаженням Тюшківського НВК «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області на 2018-2019 навчальний рік (а.с. 23 т. 1).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.04.2019 у справі № 302/1231/18 встановлено, що у вересні 2018 року ОСОБА_2 оспорила судовим порядком своє звільнення з роботи, рішенням Міжгірського районного суду від 23.11.2018 була поновлена на посаді директора реорганізованої Тюшківської ЗОШ І-ІІ ступенів – Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області, постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції скасовано, в позові ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 13-16 т. 1).

Наказом начальника Відділу освіти Міжгірської РДА від 17.12.2018 № 525-к ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Тюшківського НВК «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області з 17.12.2018 (а.с. 23, 80 т. 1).

На виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 01.04.2019 у справі № 302/1231/18 наказом начальника Відділу освіти Міжгірської РДА від 23.04.2019 № 113-к ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Тюшківського НВК «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ст.- дошкільний навчальний заклад» Міжгірської районної ради Закарпатської області «з 24.04.2019 на умовах попереднього трудового договору» (а.с. 81 т. 1).

Наказом начальника Відділу освіти Міжгірської РДА від 21.06.2019 № 202-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на директора Тюшківського НВК І-ІІ ступенів ОСОБА_1 » директору навчального закладу ОСОБА_1 оголошено догану «за неналежне виконання функціональних та посадових обов`язків», підставою для видання наказу зазначено пояснення директора навчального закладу ОСОБА_1 від 18.06.2019 (а.с. 83 т. 1). На документі міститься запис і підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом без вказівки на дату ознайомлення.

Як пояснювала письмово ОСОБА_1 18.06.2019, вона з моменту поновлення на роботі (23.04.2019) і до 31.05.2019 не мала доступу до приміщення дошкільного закладу, оскільки на це приміщення не був укладений договір оренди між Тюшківською сільрадою і відділом освіти, ключів від приміщення в неї не було, до приміщення вона була допущена після укладення договору оренди, після чого був проведений поточний ремонт, прибирання, був приведений в належний вигляд гральний майданчик і станом на 14.06.2019 дошкільний заклад повністю відновив свою роботу (а.с. 93 т. 1).

27.06.2019 начальник Відділу освіти Міжгірської РДА видав наказ № 205-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким «за систематичне невиконання директором … без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, що виразилося у порушенні Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», беручи до уваги, що до даного працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (наказ № 202-к від 21.06.2019 року) та керуючись с. 40 п. 3 КЗпП України» звільнив ОСОБА_1 з посади директора Тюшківського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітнього навчального закладу І-ІІ ступенів – дошкільного навчального закладу» Міжгірської районної ради Закарпатської області з 27.06.2019, залишивши за нею неповне педагогічне навантаження на посаді вчителя основ здоров`я (а.с. 94 т. 1). Підставами для звільнення в наказі зазначені наказ начальника відділу освіти від 21.06.2019 № 202-к і акт комісії від 27.06.2019. На документі міститься запис і підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом без вказівки на дату ознайомлення.

У справі міститься акт, складений 27.06.2019 начальником Відділу освіти Міжгірської РДА Олексієнко Н.С. і працівниками відділу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що о 15-15 цього дня начальник відділу освіти усно запропонувала ОСОБА_1 написати пояснення щодо відсутності на даний час ліцензії на провадження освітньої діяльності закладом загальної середньої освіти, яке ОСОБА_1 не надала (а.с. 95 т. 1).

Інших документальних доказів, якими б обґрунтовувалося застосування до ОСОБА_1 вищевказаних дисциплінарних стягнень, у справі немає.

Відповідно до пояснення позивачки ОСОБА_1 апеляційному суду:
після поновлення на посаді позивачка стала до роботи 23.04.2019, за двомісячний період до її звільнення у неї були дві перевірки з відділу освіти, їй було сказано, що має три місяці на виготовлення ліцензії для навчального закладу;
вона не мала доступу до приміщення дитячого садка, яке розташоване окремо від приміщення школи, тому ремонт цього приміщення був зроблений пізніше, навчальний заклад не був у неналежному стані, просто після зими треба було його привести до ладу, при цьому, вона не може нести відповідальність за стан начального закладу після зими, про що їй пред`являли певні претензії;
з 01.07.2019 вона мала йти у відпустку, тому її запросили до відділу освіти, попросили принести табелі виходу на роботу працівників, вона зайшла в кабінет, там сиділи начальник відділу освіти та ще двоє працівників, їй одразу вручили вже заповнену трудову книжку і наказ про звільнення, сказали, що звільняють її за те, що не проведено ліцензування навчального закладу, а вже потім запропонували дати пояснення;
за таких обставин, коли її вже звільнили, вона «на емоціях» відмовилася давати пояснення;
з наказом ознайомилася 27.06.2019, трудову книжку отримала теж цього дня, а розрахунок із нею був проведений через кілька днів;
з актом від 27.06.2019 її не ознайомлювали, про його існування вона дізналася лише під час розгляду справи в районному суді, куди він був наданий тільки на вимогу суду;
ліцензування навчального закладу мало бути проведене, але до свого першого звільнення вона не встигла це зробити, потім її звільнили, завдання на ліцензування після цього прийшло електронним листом у грудні 2018 року і його мав виконати директор, який тоді працював, а саме ОСОБА_2 , яка працювала з грудня 2018 року по квітень 2019 року і цього не зробила;
вона готувала документи на ліцензування і з ними мала бути на прийомі для 05-06.07.2019, але до цього часу її вже звільнили, а насправді і після її звільнення документи на ліцензування були подані наступним директором навчального закладу лише 05.02.2020, тому вважає, що недотримання вимог щодо ліцензування не було справжньою причиною для її звільнення з роботи.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 ч. 1 КЗпП України).

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст. 139 КЗпП України).

За порушення трудової дисципліни орган, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника, може застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді догани або у вигляді звільнення (ст. 147 ч. 1, ст. 147-1 ч. 1 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України).

Звільнення працівника з підстави, передбаченої ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України, є дисциплінарним стягненням.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ст. 149 ч.ч. 1, 2, 3 КЗпП України).

Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення (ст. 151 ч. 1 КЗпП України).

За змістом положень ст.ст. 43, 55, 62 Конституції України, ст. 5-1, Глави XV КЗпП України, ст. 8 Конвенції Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року» від 22.06.1982, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 (далі – Конвенція), кожен має право на судовий захист від незаконного звільнення; вина особи має індивідуальний характер, обвинувачення особи у вчиненні правопорушення, в т.ч., дисциплінарного проступку, порушення трудової дисципліни, не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; рішення про звільнення працівника має бути законним, обґрунтованим; обов`язок дотримання процедури звільнення лежить на роботодавцеві.

Зазначена Конвенція передбачає, що:
положення цієї Конвенції застосовуються через законодавство або правила, за винятком випадків, коли вони застосовуються шляхом колективних договорів, рішень арбітражних або судових органів, чи будь-яким іншим способом, який відповідає національній практиці (ст. 1);
трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби (ст. 4);
трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості (ст. 7);
щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено, зокрема, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці (ст. 9 ч. 2 п. «а»);
працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв`язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження (ст. 11).

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про незаконність застосування до позивачки дисциплінарних стягнень, про недотримання роботодавцем процедури звільнення.

Стосовно першого дисциплінарного стягнення – догани, оголошеної наказом від 21.06.2019 № 202-к, то вказане рішення роботодавця (наказ) не містить жодного фактичного обґрунтування про час, місце, обставини, характер, тяжкість, наслідки дисциплінарного проступку працівника, його вину тощо. Наказ не містить посилання на правові підстави (норму закону) для застосування дисциплінарного стягнення, на те, які саме функціональні та посадові обов`язки неналежно виконувала ОСОБА_1 , чим підтверджуються конкретні факти неналежного виконання конкретних трудових обов`язків і т.ін.

Пояснення ОСОБА_1 від 18.06.2019, яке слугувало підставою для оголошення їй догани, по-перше, жодним чином не вказує на те, що вона не виконувала чи не мала наміру виконувати свої трудові обов`язки, по-друге, свідчить про певні конкретні причини, з яких ремонт частини приміщень навчального закладу не міг бути проведений одразу після поновлення позивачки на роботі в квітні 2019 року. Доказів спростування роботодавцем по суті цього пояснення в справі немає, в наказі про застосування дисциплінарного стягнення чи в інший спосіб, який би фіксував позицію роботодавця, не надана оцінка доводам працівника та не вказано про їх відхилення з конкретних підстав.

Правова позиція роботодавця полягає в тому, що працівника було звільнено з роботи, оскільки останній систематично не виконував без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, і до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Відсутність необхідної відповідно до закону ознаки систематичності невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, після застосованого до нього раніше заходу дисциплінарного стягнення, є достатньою для висновку про незаконність звільнення з такої визначеної роботодавцем підстави.

Зважаючи на те, що перше дисциплінарне стягнення було застосоване до ОСОБА_1 незаконно, а її доводи щодо необхідності скасування відповідного наказу знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, вже лиш через це застосування до неї наказом від 27.06.2019 № 205-к наступного дисциплінарного стягнення з підстави, передбаченої ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України, не може бути визнане законним. Наведене вище вже само по собі є достатньою підставою для поновлення позивачки на роботі через незаконне звільнення.

Поряд із цим слід констатувати, що й це друге дисциплінарне стягнення має ті самі вади щодо дотримання процедури його застосування, що й перше. Жодні фактичні обставини вчинення дисциплінарного проступку працівником, зокрема, невиконання вимог закону щодо ліцензування навчального закладу, що, відповідно до позиції роботодавця, мало місце, не зафіксовані, не встановлені і не відображені ані в наказі про звільнення, ані в іншому офіційному документі (документах).

За таких умов про наявність конкретного факту дисциплінарного проступку, наявність чи відсутність поважних причин невиконання (неналежного виконання) працівником трудових обов`язків, його вини в порушенні трудової дисципліни тощо – не йдеться. Міркування ж роботодавця про те, ОСОБА_1 не виконала вимог щодо ліцензування навчального закладу ще до її першого звільнення через поновлення на роботі ОСОБА_2 цілком неспроможні, позаяк після поновлення на роботі у квітні 2019 року ОСОБА_1 за жодних умов не можуть ставитися у вину та слугувати мотивами та підставами для застосування дисциплінарного стягнення обставини, що могли мати місце під час її роботи до першого звільнення.

Таким чином, недотримання роботодавцем процедури застосування дисциплінарних стягнень і незаконність звільнення позивачки з роботи доведені та не були спростовані ані на стадії розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи. Правова позиція позивачки в цій частині обґрунтована, надані нею докази і пояснення узгоджуються між собою. Ці обставини тягнуть поновлення позивачки на роботі.

У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 ч.ч. 1, 2 КЗпП України).

На стадії апеляційного розгляду справи суду були надані деталізовані дані щодо оплати праці ОСОБА_1 (довідка Відділу освіти Міжгірської РДА про заробітну плату за 2019 рік, що надійшла 15.02.2021 при листі від 12.02.2021 № 01-15/88) (а.с. 236, 237 т. 1). Вирішуючи питання про розмір належного до стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд із врахуванням вимог ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України виходить із дійсного предмета позову (змісту відповідної позовної вимоги), відповідно до якого ОСОБА_1 просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без визначення його суми, відповідно до встановленого на час ухвалення рішення.

Стягуючи на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.06.2019 по 05.02.2020 в сумі 28928,90 грн, суд першої інстанції помилково визначив її середньоденний заробіток у 187,85 грн, оскільки обчислив його виходячи із загального заробітку позивачки за квітень і травень 2019 року в сумі 7889,82 грн і 42-х робочих днів у цьому періоді. Однак, суд не врахував, що фактично у квітні 2019 року ОСОБА_1 відпрацювала лише чотири робочі дні, крім того, у травні 2019 року позивачка чотири дні (один із яких припадає на святковий день) не працювала у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, не були суду надані і, відповідно, не були враховані також дані про заробіток позивачки за червень 2019 року.

Своєю чергою, помилковим є і розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наведений позивачкою в апеляційній скарзі, позаяк здійснений виходячи з кількості календарних, а не робочих днів у періоді, і теж не враховує заробіток, нарахований їй у червні 2019 року.

Згідно з отриманою апеляційним судом довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 за 2019 рік (з урахуванням нормативно встановленого розрахунку тривалості робочого часу на 2019 рік, яким передбачені 18 робочих днів у червні) та відповідно до правил, установлених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100, врахуванню для визначення середньоденного заробітку за останні два місяці роботи (травень і червень 2019 року) підлягає нарахована позивачці за ці два місяці заробітна плата: за травень – 6455,31 грн, за червень – 7531,20 грн, що разом становить 13986,51 грн.

Позивачкою відпрацьовані: у травні 2019 року (з урахуванням тимчасової непрацездатності та неробочих днів) – 18 робочих днів, у червні – 18 робочих днів, разом – 36 робочих днів, тому середньоденний заробіток позивачки за цей період становить 388,51 грн (13986,51 грн : 36 робочих днів). Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, починаючи з 28.06.2019 (перший день за днем звільнення) по 05.02.2020 (день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі) визначається в сумі 59442,03 грн (153 робочі дні у періоді х 388,51 грн).

Розмір компенсації завданої моральної шкоди позивачка визначила у 25000,00 грн. Обов`язок доказування розміру завданої моральної шкоди лежить на позивачеві. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 8, 23, 1167 ЦК України).

Позовна заява в частині відшкодування моральної шкоди не містить конкретного обґрунтування щодо обставин, якими відповідна вимога вмотивовується, а зводиться по суті до цитування нормативних актів та коментарів до них. Доводи про порушення життєвих зв`язків позивачки внаслідок дій відповідача, про неможливість працевлаштування, про погіршення стану її здоров`я внаслідок душевних страждань і переживань через звільнення тощо не є належно і конкретно обґрунтованими, не вказують на відповідні причинно-наслідкові зв`язки, не підтверджуються належними і допустимими доказами. Окрім цього, трудові відносини позивачки з навчальним закладом не припинилися, оскільки її було звільнено з адміністративної посади, водночас вона продовжує працювати вчителем.

За цих умов, саме по собі правильне твердження про порушення трудових прав позивачки як про підставу для відшкодування моральної шкоди не є достатнім для такого відшкодування. Відсутність належного обґрунтування та доказів щодо обставин, які слугують підставами для відшкодування моральної шкоди, унеможливлює задоволення вимоги. Нічим не вмотивувала позивачка і розрахунок моральної шкоди в сумі 25000,00 грн, яка, тим часом, є істотною: з чого саме позивачка виходила, визначаючи таке відшкодування, які докази, конкретні доводи покладені в обґрунтування цієї вимоги і т.ін. Таким чином, вимога позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону щодо належного обґрунтування її підстав, характеру, тривалості моральних страждань, їх наслідків. Непоправні, незворотні негативні наслідки для позивачки не настали.

Суд першої інстанції не мав належних підстав для задоволення пред`явленої в наведений спосіб позивачкою вимоги про відшкодування моральної шкоди і правильно відмовив у ній за недоведеністю, з чим колегія суддів погоджується. Доводи апеляції позивачки не спростовують законності рішення суду в цій частині.

Виходячи з викладеного, з урахуванням вимог ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4 цього Кодексу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнути з Пилипецької сільської ради Хустського району на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2019 по 05.02.2020 в розмірі 59442,03 грн, в іншій частині апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , а також апеляційну скаргу відповідачів Пилипецької сільської ради Хустського району та Відділу освіти Хустської райдержадміністрації на підставі ст. 375 ЦПК України залишити без задоволення, а рішення суду у відповідній частині – без змін. Питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, слід вирішити з урахуванням результату справи.

Керуючись ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області та Відділу освіти Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Воловецького районного суду від 5 лютого 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнути з Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2019 до 05.02.2020 року в розмірі 59442,03 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста сорок дві гривні 03 коп.), вказавши, що сума стягнутого середнього заробітку нарахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів;
в іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
За результатом розгляду справи змінити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, стягнувши з Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області: на користь ОСОБА_1 1536,80 грн у рахунок відшкодування судового збору; на користь держави 768,40 грн судового збору.
Стягнути з Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 1152,60 грн у рахунок відшкодування судового збору, сплаченого з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 18 листопада 2021 року.

Судді