Постанова
Іменем  України
 
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 635/4708/19
провадження № 61-3210св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року у складі судді Бобко Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Кругової С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 . Законність вказаного правочину та право позивача на володіння, користування та розпорядження будинком була підтверджена рішеннями судів різних інстанцій. Незважаючи на це, у квітні 2016 року деякі особи почали вчиняти дії щодо пограбування та руйнування вказаного нерухомого майна. 
14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області (далі -Харківський ВП ГУНП в Харківській області) із заявою про вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 186, частиною першою статті 194 КК України, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено. 
У травні 2016 року позивач звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого Харківського ВП ГУНП у Харківській області, яка ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 10 червня 2016 року була задоволена; зобов`язано Харківський ВП ГУНП в Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомості про вказані кримінальні правопорушення. 
24 червня 2016 року Харківським ВП ГУНП в Харківській області кримінальне провадження було відкрито, проте відомості до ЄРДР внесено за ознаками злочину, передбаченого статтею 365 КК України (самоуправство). 
Вказував, що на час відкриття кримінального провадження будинок АДРЕСА_1 знаходився в житловому стані, хоча надвірні будівлі вже почали руйнувати та розбирати. Протягом 2017 року позивач тричі був на прийомі у керівництва Харківського ВП ГУНП у Харківській області, де йому повідомили про прийняття відповідних заходів реагування в рамках досудового розслідування та його прискорення. 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 стало відомо, що житловий будинок АДРЕСА_1 остаточно пограбований та зруйнований. Позивач звернувся до Харківського ВП ГУНП в Харківській області, де йому було повідомлено, що 15 серпня 2016 року досудове провадження припинено, а кримінальна справа № 12016220430002538 закрита, про що слідчим Харківського ВП ГУНП у Харківській області винесено відповідну постанову. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року за скаргою позивача скасовано постанову про закриття вказаного кримінального провадження. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2018 року задоволена чергова скарга позивача на бездіяльність слідчого СВ Харківського ВП ГУНП у Харківській області у кримінальному провадженні № 12016220430002538. Крім того, ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року визнана протиправною бездіяльність слідчих СВ Харківського ВП ГУНП у Харківській області Карібян А. М. та Івлєвой К. С. у вказаному кримінальному провадженні. 
Окрім оскарження бездіяльності посадових осіб Харківського ВП ГУНП у Харківській області в судовому порядку, позивач тричі звертався зі скаргою на дії слідчих до Генеральної прокуратури України.
Вказував, що протиправна бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП у Харківській області в рамках кримінального провадження № 12016220430002538 від 24 червня 2016 року призвела до заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди. Так, згідно висновку експерта, вартість ремонтно-будівельних (відновлювальних) робіт зруйнованого житлового будинку складає 1 018 952 грн. Слідчі неналежно виконували свої службові обов`язки, керівництво Харківського ВП ГУНП у Харківській області не вживало жодних заходів для організації роботи слідчих та не здійснювало контроль за проведенням досудового розслідування. Заподіяння йому моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що тривалий час йому довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення клопотань, заявлених під час досудового слідства, які нехтувались слідчими.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суму матеріальних збитків (вартість відновлювальних робіт житлового будинку) в розмірі 1 018 952 грн, а також 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 7 536 грн - за проведення будівельно-технічного дослідження та понесені судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт спричинення матеріальної шкоди позивачу саме відповідачами, наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідачів та шкодою для виникнення зобов`язання щодо відшкодування шкоди відповідно до вимог статей 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачу матеріальної шкоди відповідачами, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Сам факт наявності ухвал суду щодо процесуальних дій слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора та є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю - механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, а отже не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року й ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказував на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 635/4708/19 із Харківського районного суду Харківської області. 
 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення його позову, не дослідивши в повному обсязі надані докази, не надавши їм належної правової оцінки. Вважав, що достатнім, достовірним, належним та допустимим доказом у розумінні статей 77-80 ЦПК України є ухвала Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року, якою визнана протиправною бездіяльність слідчих СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карімян А. М. та Івлєвої К. С. у кримінальному провадженні № 12016220430002538 від 24 червня 2016 року, та у якій надано правове обґрунтування діям та бездіяльності (протиправне діяння) ГУНП у Харківській області (особа, яка завдала), які призвели до шкоди, заподіяної власності позивача, тобто судом встановлено причинний зв`язок між діями/бездіяльністю слідчих та завданою майну шкодою. Вважав, що відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України саме на відповідача покладено обов`язок доводити, що шкода завдана не з його вини, проте, жодних доказів в обґрунтування своїх заперечень ГУНП в Харківській області не надало. Судами не досліджено обставини заподіяння йому моральної шкоди, не враховано, що внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області позивач втратив законно набуте нерухоме майно. Бездіяльність та протиправність дій посадових осіб ГУНП в Харківській області підтверджуються ухвалами суду, висновками перевірки прокуратурою матеріалів досудового слідства, матеріалами кримінальної справи, а отже доводить наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та моральною шкодою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2021 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1944, ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по  АДРЕСА_1 (а. с. 10-11, т. 1). Зазначені обставини підтверджуються також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 жовтня 2014 року № 28580195, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав № 7457027 від 24 жовтня 2014 року.
 
24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплачена вартість зазначеного будинку у сумі 350 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 24 жовтня 2014 року (а. с. 12, т. 1).
 
Зі змісту договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року убачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ПАТ «Райффайзен банк Аваль», як іпотекодержателю, і був переданий у власність ОСОБА_1 на виконання заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року у справі № 635/9901/13-ц.
 
Так, заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року у справі № 635/9901/13-ц, яке набрало законної сили, в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/1422/74/90096 від 31 липня 2007 року у розмірі 2 355 884,34 грн звернуто стягнення на належне ОСОБА_3 на праві власності нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 ; ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» надано право на: продаж вказаного предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, викладеному у статті 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі-продажу; проведення усіх дій, пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі, на отримання у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Колісник В. О. дублікату договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку;  виготовлення оригіналів, копій та дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на житловий будинок; виселено                       ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та знято з реєстраційного обліку у вказаному житловому будинку (а. с. 14-23, т. 1).
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 травня 2015 року у справі № 635/2501/15-ц, що набрало законної сили, виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 28-34, т. 1).
 
14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області із заявою про внесення даних до ЄРДР в порядку статті 214 КПК України за частиною третьою статті 186, частиною першою статті 194 КК України за фактом руйнування та пошкодження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 та перешкоджання останніми користуванню власністю (а. с. 35, т. 1).
 
Згідно висновку ст. ДОП Харківського ВП ГУНП в Харківській області майора Савченко Р. А. від 22 квітня 2016 року закінчена перевірка за заявою ОСОБА_1 , матеріали перевірки направлено до архіву Харківського ВП У висновку вказано, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 виникли цивільно-правові відносини щодо володіння та користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , що є прерогативою розгляду суду (а. с. 36, т. 1).
 
12 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського районного суду Харківської області зі скаргою на бездіяльність Харківського ВП ГУНП в Харківській області (а. с. 38-39, т. 1), яка ухвалою слідчого судді від 10 червня 2016 року була задоволена: слідчого Харківського ВП ГУНП в Харківській області зобов`язано внести до ЄРДР повідомлення ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 14 квітня 2016 року та розпочати досудове слідство (а. с. 40-41, т. 1).
 
Згідно з витягом з кримінального провадження № 12016220430002538 24 червня 2016 року у ЄРДР внесено відомості про вчинення відносно майна ОСОБА_1 самоправних дій, кваліфікованих за статтею 356 КК України (а. с. 44, т. 1).
 
Постановою слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А. М. від 15 серпня 2016 року кримінальне провадження за № 12016220430002538 від 24 червня 2016 року закрито (а. с. 45, т. 1).
 
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2017 року постанову слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А. М. від 15 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження № 12016220430002538 від 24 червня 2016 року скасовано, кримінальне провадження повернуто для продовження досудового розслідування (а. с. 46, т 1).
 
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2018 року задоволено скаргу представника потерпілого ОСОБА_1 . Визнано неправомірною бездіяльність слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєвої К. С., яка полягала у не розгляді клопотання представника потерпілого від 09 серпня 2018 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та неналежному розгляді клопотання від 28 вересня 2018 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 120162204300002538 від 24 червня 2016 року; зобов`язано слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєву К. С. ознайомити потерпілого ОСОБА_1 та його представника з матеріалами указаного кримінального провадження (а. с. 47-48, т. 1).
 
Ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року задоволено скаргу представника потерпілого ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність слідчих СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А. М. та Івлєвої К. С. у кримінальному провадженні № 120162204300002538 від 24 червня 2016 року та зобов`язано слідчого Івлєву К. С. провести невідкладні слідчі дії, передбачені КПК України. в ухвалі зазначено, що бездіяльність слідчих полягала в тому, що під час досудового розслідування по даному кримінальному провадженню не були в достатній мірі проведені слідчі дії, спрямовані на розкриття злочину: не проведений огляд місця події, не встановлені й не опитані свідки вчиненого правопорушення, не зроблені всі необхідні запити при призначенні експертизи. Також встановлено, що слідчий Івлева К. С. призначила будівельно-технічну експертизу за відсутності відповідного клопотання сторони кримінального провадження (а. с. 49-50, т. 1).
Згідно з листом першого заступника прокурора Харківської області від 24 жовтня 2017 року № 04/2/2-629-17 ОСОБА_1 повідомлено, що постанова слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карібяна А. М. від 15 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження № 12016220430002538 була прийнята передчасно, у зв`язку з чим 10 жовтня 2017 року Харківською місцевою прокуратурою № 6 скасована (а. с. 51, т. 1).
 
Згідно з листом першого заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 від 09 липня 2018 року № 04-25-25.02-10 у ході повторного вивчення кримінального провадження № 12016220430002538 встановлено, що досудове розслідування не проводиться, а вказівки прокурора не виконуються, тому до СУ ГУНП в Харківській області направлено лист щодо усунення порушень вимог КПК України та притягнення до відповідальності слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Івлєву К. С. (а. с. 52, т. 1).
 
Згідно з листом від 05 грудня 2018 року № 04/2/2-735-18 за підписом начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Харківської області, вивченням кримінального провадження №12016220430002538 встановлені порушення норм КПК України в частині повноти та своєчасності проведення слідчих дій (а. с. 53, т. 1).
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження № 11879 від 19 червня 2019 року вартість відновлювальних робіт житлового будинку та надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_1 , складає 1 018 952 грн (а. с. 54-65, т. 1).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
 
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
 
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.
 
Сам факт задоволення скарги на бездіяльність слідчих Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карімян А. М. та Івлєвої К. С. у кримінальному провадженні № 12016220430002538 від 24 червня 2016 року не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди та позивачем не доведено причинного зв`язку між діями/бездіяльністю слідчих із шкодою, яка, на його думку, настала.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постановах: від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18, від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19.
 
У зв`язку з наведеним, доводи касаційної скарги про те, що бездіяльність слідчих СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Карімян А. М. та Івлєвої К. С. підтверджена ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року, не свідчать про неправильність висновків судів якими, на підставі оцінених у справі доказів, було зазначено про недоведеність заподіяної шкоди позивачу такою ухвалою.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16,  є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович