ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7051/21 Справа № 216/3312/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/3312/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство  "Українська транспортна страхова компанія",

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який уточнив  у жовтні 2020 року. 
В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 24.03.2017 року, приблизно о 19 год. 35 хв., ОСОБА_2 , керуючи належним йому автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність до змін дорожньої обстановки та рухаючись у місті Кривому Розі по вул. Староярмарковій у нарямку моста через ріку, допустив зіткнення з автомобілем позивача «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_2 . 
Відповідно до висновку судового експерта від 14.12.2017 року, за результатами проведення судової автотехнічної експертизи по справі про адміністративне правопорушення, встановлено, що невідповідність дій водія автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України були причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди. 
Внаслідок зіткнення, автомобіль позивача зазнав значних механічних ушкоджень. 
Вартість матеріального збитку з технічної точки зору становить 89 719,97 грн. 
Також, своїми діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку він оцінює в 10000,00 грн. 
Посилаючись на те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала школи, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, а тому він вправі відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати страхове відшкодування від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, позивач просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму матеріального збитку в розмірі 89719,97 грн., моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., а також судові витрати.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (надалі – ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія») та залучено в якості співвідповідача ПрАТ «Українська страхова компанія».
25 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Солонцов І.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю та просив стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. з відповідача ОСОБА_2 , а інші витрати та суму відновлювального ремонту - з відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».
25 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Гордієнко А.І. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 89 719,97 грн.
У задоволенні решти вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, 10 000,00 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1   судові витрати у вигляді: витрат за послуги експерта автотоварознавця в сумі 4000,00 грн. та судового збору в сумі 897,19 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 100,02 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та, без відповідної заяви позивача ОСОБА_1 про залучення до справи співвідповідача, на стадії розгляду справи по суті, самостійно, без належного обґрунтування, залучив ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» до участі у справі у якості співвідповідача, чим порушив вимоги статті 51 ЦПК України. При цьому, наголошує на тому, що позивачем ОСОБА_1 було подано позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виключно до ОСОБА_3 . 
Також, зазначає, що суд не надіслав ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, чим позбавив останнього можливості надати відзив на позов, пояснення та заперечення.
Крім того, вказує й на те, що позивач не дотримався строків та порядку, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, а тому втратив право на отримання страхової виплати. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Зважаючи на те, що в апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду щодо покладення на ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» обов`язку з відшкодування ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої пошкодженням належного йому майна, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»  - Опанасенко Б.Ю., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,  представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Гордієнка А.І.. який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2017 року о 19.35 год в м. Кривому Розі по вул. Староярмарковій, 44, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_2 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечного інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в попутному напрямку, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 
Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 152480 від 24 березня 2017 року.
Відповідно до висновку судового експерта № 39 від 14.12.2017 року, за результатами проведення судової автотехнічної експертизи по справі про адміністративне правопорушення № 216/1579/17, в даній дорожній обстановці вбачати в діях водія автомобіля «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 невідповідності вимогам п.п.19.3. та 12.3. Правил дорожнього руху України, а також п.п.2.3.б) та 13.1. цих же Правил, які перебували в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, не має підстав технічного характеру; з технічної точки зору невідповідності дій водія автомобіля «Toyota Corolla» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимогам п. 10.1 ПДР України були причиною виникнення даної ДТП.
Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, яка набрала законної сили 26.03.2018 року, провадження у справі №216/1579/17 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Згідно висновку експерта №22/20 по визначенню матеріального збитку по цивільній справі №216/3312/18 (а.с. 58-100) сума матеріальної шкоди, завданої з технічної точки зору власнику автомобіля «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи, становить 89 719,97 грн.
Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , на момент вчинення ДТП, була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів серії АЕ №8392726, виданого ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (а.с. 114).
Задовольняючи позовні вимоги в частині покладення на відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» обов`язку зі сплати майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 89 719,97 грн., суд першої інстанції виходив з вини відповідача ОСОБА_2 у ДТП та його обов`язку, як володільця транспортного засобу, нести відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, та наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 1187 ЦК України для її відшкодування. При цьому, суд дійшов висновку, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» полісом НОМЕР_2 , а тому майнова шкода заподіяна позивачу ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 89 719,97 грн., підлягає відшкодуванню за рахунок ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», що не виходить за межі лімітів страхового відшкодування.
Апеляційна скарга відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» обґрунтована грубим порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, виходом суду за межі заявлених позовних вимог та залучення до справи співвідповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», без дотримання вимог статті 51 ЦПК України. 
Згідно статті 13 ЦПК Україхни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача, замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, провадження № 14-511цс18, зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності, в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. 
Суд, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача або приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог, що узгоджується із правовими висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.
Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.
Таким чином, суд першої інстанції не наділений повноваженнями на залучення до участі у справі співвідповідача за власною ініціативою.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та залучено в якості співвідповідача ПрАТ «Українська страхова компанія», у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права є цілком обґрунтованими та заслуговують на увагу.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, є порушення норм процесуального права.
При цьому, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
Крім того, у частині третій цієї статті наведено вичерпний перелік обставин, за яких порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, й жодне із наведених у даній правовій нормі порушення норм процесуального права не було допущено судом першої інстанції при розгляді даної цивільної справи, а тому встановлені вище порушення можуть бути підставою для скасування рішення суду виключно у випадку, якщо це призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, у зв`язку з чим колегія суддів здійснює перевіряє наявність правових підстав для покладення на ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» обов`язку з відшкодування ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої пошкодженням належного йому майна, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.
Закон № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Таким чином, у разі звернення потерпілого до страховика винної особи у ДТП, страховик має виплатити потерпілому страхові відшкодування у розмірі ліміту страхових виплат, передбачених договором, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу деталей.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19), підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.
Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, тобто до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», в межах річного присічного строку з моменту дорожньо-транспортної пригоди (у період з 24 березня 2017 року по теперішній час) не звертався, відповідно не реалізував своє право на відшкодування шкоди, яка підлягала б стягненню зі страховика у межах страхового ліміту у розмірі витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення страхового відшкодування у судовому порядку.
За таких обставин, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, грубо ігноруючи обсяг та межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, самостійно, без відповідного клопотання позивача, та з порушеннями строків визначених статтею 51 ЦПК України, залучив до участі у справі у якості співвідповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», який, як зазначено вище, не є належним відповідачем у даному спорі, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду та є підставою для його скасування, в оскаржуваній частині – щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та судових витрат, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені цих позовних вимог.
В іншій, неоскаржуваній частині, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається, у зв`язку з чим зміні чи скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" – задовольнити.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та судових витрат – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2021 року.
Головуючий:                                                        

Судді: