КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 листопада 2021 року місто Київ.
Справа 760/23689/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14199/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача:                    Желепи О.В.,
Суддів:                                     Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року (ухвалене в складі судді Оксюти Т.Г. інформація щодо дати складання повного тексту рішення відсутня) 
в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
встановив:
 
У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, підписала заяву № б/н від 06.06.2014 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом на заяві.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 20.09.2020 року становить 21969,44 грн., з яких: 16536,57 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4300,71 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1132,16 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України.
Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача вищевказану заборгованість.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2021у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні  позову суд першої  інстанції виходив із того, щоАТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки та розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
 
Не погодившись з таким рішенням суду 11.08.2021 року, відповідно до відмітки на поштовому конверті АТ КБ  «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в повному обсязі, так як оскаржуване рішення  є незаконним, постановленим з порушенням норм процесуального та матеріального права за невідповідності висновків суду обставинам справи.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
 
Вказує на те, що безпідставним є фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахування того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним.Відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача.
 
Звертає увагу на те, що 06.06.2014 року Відповідачем було підписано Анкету- Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви, Відповідач згоден, що анкета - заява разом з Умови та правила надання банківських послуг, Тарифами Банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви Відповідач з Умовами та правилами, Тарифами банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 500,00 грн., який в подальшому було змінено до 14300 грн. Із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар в магазині, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від відповідача не було, тобто він погоджувався із розміром нарахованих відсотків та неустойки. Враховуючи,  що відповідач не оспорює факту укладення договору, з позовом про визнання недійсним кредитного договору не звертався, не оспорює наявності у нього заборгованості за тілом кредиту, позовні вимоги Відповідачем в цій частині визнані та не підлягають доказуванню, у відповідності до положень ч.І ст. 82 ЦПК України.
 
Щодо заборгованості за процентами за користування кредитом, скаржник зазначає, що відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорював, не довів, що підписуючи Анкету-заяву ознайомлювався з іншими Умовами і правилами, ніж ті, що містяться у матеріалах справи. З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що він частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, в т.ч. і розміром нарахованих відсотків, пені та штрафів. Отже, стягнення з Відповідача відсотків та неустойки передбачених умовами договору є цілком законним та обґрунтованим.
В тексті апеляційної скарги посилається на правові висновки ВС у постанові від 23.12.2019р. по справі № 572/1169/17.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги отримала 28.10.2021 року (а.с.102), однак своїм правом щодо подачі відзиву не скористалась.
 
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами.
Судом встановлено, що 06.06.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, та встанволення кредитного ліміту.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с. 12).
З наданої суду першої інстанції виписки по рахунку вбачається, що відповідач розраховувалась, отриманою карткою за товари та послуги, знімала кошти в банкоматах .
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20 вересня 2020 року заборгованість відповідача становить 21969 грн. 44 коп., з яких 16536,57 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4300,71 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1132,16 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України, на що слід зазначити наступне.
Позиція суду апеляційної інстанції
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
 
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення тіла кредиту, суд безпідставно не надав оцінку, наданій суду першої інстанції виписці по рахунку відповідача, з якої чітко вбачається, що відповідач користувалася кредитною карткою, знімала кошти в банкоматах, розраховувалася за товари та послуги, а також випискою підтверджений розмір заборгованості, який жодним чином відповідачем не спростований ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді. Виписка по рахунку є належним доказом на підтвердження факту отримання в борг коштів, а тому за її наявності у суду були відсутні підстави для відмови в позові про стягнення тіла кредиту.
 
 Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти (підтверджуються випискою по рахунку) в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив суд стягнути заборгованість за тілом кредити в розмірі 16536 грн. 57 коп. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06.06.2014 року  до розміру заборгованості за тілом кредиту включено заборгованість  за нарахованими відсотками у розмірі 1090 грн. 09 коп., (а.с. 6-8), а тому Колегія суддів вважає, що стягненню на користь позивача підлягає тіло кредиту в сумі 15446 грн. 48 коп. Саме таку суму відповідач отримала шляхом проведення розрахунків кредитною  карткою, а також шляхом зняття готівки в банкоматах .
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 15446 грн. 48 коп.
 
Стосовно позовних вимог про стягнення відсотків, а також доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову в частині вимог про стягнення відсотків, апеляційний суд, виходить з наступного .
Дійсно, Банк, відповідно до умов кредитного договору, має право на отримання відсотків за користування кредитом. Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд звільнив відповідача від обов`язку сплати відсотків, оскільки відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону. Оскільки позивачем не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції правомірно відмовив в їх стягненні. 
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.06.2014 року шляхом підписання Анкети-заяви.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625ЦК України також не підлягають задоволенню у зв`язку з ненаданням позивачем доказів отримання відповідачем кредиту на умовах викладених у позові.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України просив стягнути відсотки. Однак, в позовній заяві Банк вказав, що така відповідальність боржника передбачена п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил, яка почала діяти з 01.03.2019, тобто через 63 місяці після підписання Анкети-заяви, а саме 06.06.2014. Матеріали справи не містять підписаної відповідачем даної редакції Умов та Правил.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме не застосування положень статті 625 ЦК України.
Судом першої інстанції також правомірно не взято до уваги висновок, висловлений Верховним Судом в постанові від 23.12.2019 по справі №572/1169/17, оскільки у цій справі судами встановлено обставини того, що істотні умови щодо розміру відсотків за користування кредитом були погоджені сторонами в анкеті-заяві, тоді як у даній справі такі обставини судом не встановлено. До того ж, у справі, яка переглядалася Верховним Судом, касаційний суд, враховуючи правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 дійшов висновку, що позов в частині стягнення неустойки у вигляді штрафів не підлягає задоволенню, оскільки банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання.
Позивач помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності заперечень відповідача, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив  в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, а також відсотків за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у розмірі визначеному умовами та правилами  надання банківських послуг-86, 4%.
Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ціна позову в даній справі 21969  грн. 44 коп.. Судом задоволено 15446 грн. 48коп. що становить 70 %. В суд першої інстанції позивач сплатив 2102 грн. (а.с.69), до апеляційного суду позивач сплатив 3153 грн. (а.с. 86).
 
Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 3678 грн. 50 коп., що становить 70% від сплаченої позивачем суми.
 
В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
              
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" , задовольнити частково.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до  ОСОБА_3  про стягнення заборгованості по тілу кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнути з  ОСОБА_1  (за адресою: АДРЕСА_1, ІПННОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість по тілу кредиту в розмірі 15446 ( п`ятнадцять тисяч чотириста сорок шість) грн. 48 коп.
 
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1  (за адресою: АДРЕСА_1, ІПННОМЕР_2 )  на користь акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір в розмірі 3678грн. 50 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року. 
Суддя-доповідач                                                                                       О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                                          В.А. Кравець
 
                                                                                                                     О.Ф. Мазурик