ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

28 вересня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 743/441/19
Головуючий у першій інстанції – Сташків В. Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1094/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
із секретарем: Шкарупою Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Любецька селищна рада Ріпкинського району Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
місце ухвалення рішення суду – смт Ріпки,
дата складання повного тексту рішення суду – 10 квітня 2019 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, в якому просила визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, ОСОБА_3 .  
У мотивування заявлених вимог зазначала, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, інших спадкоємців першої черги немає. Указувала, що у встановлений строк не мала можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки після смерті матері її самопочуття різко погіршилося та загострився перебіг наявних у неї хронічних хвороб, у зв`язку з чим вона була вимушена постійно лікуватись.
Рішенням від 10 квітня 2019 року Ріпкинський районний суд позов задовольнив. Визначив ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю в три місяці з моменту набрання законної сили рішенням суду для подання заяви про прийняття спадщини до відповідної державної нотаріальної контори (приватного нотаріуса) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 
З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду відповідно до приписів ч. 1 ст. 352 ЦПК України звернувся ОСОБА_2 , який не брав участі у справі. Скаржник, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .  
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про те, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , оскільки на момент відкриття спадщини спадкоємців першої черги за законом було двоє – позивачка ОСОБА_1 та її рідний брат ОСОБА_4 
ОСОБА_2 зазначає, що його батько, ОСОБА_4 проживав разом зі спадкодавцем на момент смерті останньої і фактично прийняв спадщину, що підтверджується наданими ним письмовими доказами. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер, і після його смерті він успадкував все майно.
Звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 на момент смерті своєї матері разом з нею не проживала, а належних доказів того, що у неї були істотні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини, позивачкою не надано.
У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду – законним, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Також просить закрити апеляційне провадження, оскільки оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_2 не вирішувались. 
Позивачка наголошує на тому, що її брат ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю без реєстрації, що узгоджується з наданими скаржником доказами. У той же час, брат з часу смерті матері та по день своєї смерті про свої права на спадщину матері у порядку і спосіб, визначені законом, не заявив, до суду із заявою про встановлення факту його, як спадкоємця, постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті останньої, не звертався.
Також звертає увагу, що останні два місяця до своєї смерті матір, враховуючи її тяжкий стан, проживала у неї у м. Славутич, де і померла, а поховання матері вона здійснила виключно за власні кошти. 
Любецькою селищною радою Ріпкинського району відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників ОСОБА_2 та позивачки,  дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду – скасувати з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на ч. 3 ст. 1272 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму  ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» та, врахувавши, що інші спадкоємці за законом відсутні, виходив з того, що позивачка пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин.
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8). 
Померла являється матір`ю позивачки (дівоче прізвище « ОСОБА_5 ») та ОСОБА_6 , про що свідчать наявні у справі копії свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (а.с. 9, 45).
Згідно з довідкою виконкому Любецької селищної ради Ріпкинського району від 24 вересня 2018 року № 275 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на день своєї смерті проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 20 березня 2019 року свідчить про те, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась (а.с. 16). 
Звернувшись із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 зазначала про те, що являється єдиною спадкоємицею після померлої матері, а у встановлений законом строк не змогла звернутися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав через тривалу хворобу.
За змістом ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження судового рішення мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухваленим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. 
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 в обґрунтування права на оскарження рішення зазначив, що є спадкоємцем за законом після смерті свого батька, ОСОБА_4 , який, в свою чергу, фактично прийняв спадщину після померлої ОСОБА_3 , яка являється його матір`ю. Наведені обставини підтверджуються судовими рішеннями.
З наданої скаржником копії свідоцтва про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с. 46), який є рідним братом позивачки та батьком ОСОБА_2 – особи, яка звернулася з даною апеляційною скаргою, що не заперечується ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до довідки Малинівського старостинського округу від 17 квітня 2019 року № 171 на день своєї смерті ОСОБА_3 проживала по АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_4 , який не був зареєстрований за даною адресою (а.с. 48). 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2019 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2005 року по день її смерті за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 50-52). 
Рішенням від 09 квітня 2020 року Ріпкинський районний суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та визнав за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та право на земельну частку (пай) розміром 4,25 в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності КСП «Придніпров`є» с. Малинівка Ріпкинського району, згідно з сертифікатом, виданим на ім`я ОСОБА_3 , у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 31-33).
Реєстрація відповідного майнового права на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2020 року (а.с. 34).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. 
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.
Як встановлено у справі, скаржник ОСОБА_2 є онуком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .
Факт постійного проживання ОСОБА_4 на день смерті його матері, ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2019 року, яке набрало законної сили. 
На даний час на підставі рішення Ріпкинського районного суду від 09 квітня 2020 року, яке в апеляційному порядку не оскаржувалося, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , та право на земельну частку (пай) розміром 4,25 в умовних кадастрових гектарах. Зазначене майно належало померлій ОСОБА_3 за її життя, тобто, після її смерті входило до складу спадщини.
Таким чином, в ході розгляду апеляційної скарги встановлено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який, у свою чергу, фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 , не оформивши нотаріально своїх спадкових прав, а отже доводи позову про відсутність інших спадкоємців за законом щодо спадкового майна померлої ОСОБА_3 спростовуються матеріалами даної цивільної справи. 
Крім того, на даний час ОСОБА_2 є власником спадкового майна, на яке претендує оформити свої спадкові права ОСОБА_1 , отже, його права та інтереси, як спадкоємця першої черги за законом, безпосередньо зачіпаються вирішенням даного спору. У зв`язку з наведеним клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України є безпідставним.
В ході розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 участі не приймав, а залучення особи у правовому статусі відповідача до участі у справі на стадії апеляційного провадження діючим законодавством не передбачено. 
ОСОБА_1 зазначила відповідачем у справі Любецьку селищну раду Ріпкинського району Чернігівської області, яка не являється тією особою, що повинна відповідати за пред`явленим нею позовом, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, спір з приводу спадкового майна померлої ОСОБА_3 існує між позивачкою та її племінником ОСОБА_2 .  
Апеляційний суд не надає правової оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що останні два місяці матір проживала у неї в м. Славутич, де і померла, а поховання матері вона здійснила виключно за власні кошти, оскільки вони правового значення для правильного вирішення спору не мають.
За положеннями п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відтак, дослідивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам процесуального закону, а тому, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи задоволення апеляційної скарги, з позивачки на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1 152,6 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Під час апеляційного розгляду представником скаржника – адвокатом Шелупнею С.В. заявлено клопотання про відшкодування витрат, понесених його довірителем на правничу допомогу, у сумі 8 000 грн. Вирішуючи заявлене клопотання, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів скаржника у суді апеляційної інстанції адвокат Шелупня С.В. здійснював на підставі ордеру серії ЧН № 101707 від 11 червня 2021 року та договору  про надання правової допомоги від 11 червня 2021 року (а.с. 75, 76). За змістом п. 3 укладеного договору оплата за надані послуги проводиться за домовленістю сторін, а одна година наданих послуг коштує 1 000 грн.
18 серпня 2021 року адвокатом Шелупнею С.В. було отримано за надання правової допомоги за договором від 11 червня 2021 року 8 000 грн, про що свідчить квитанція № 350605 (а.с. 108).
На підтвердження суми коштів, сплачених ОСОБА_2 за отримані правові послуги, наданоакт виконаних робіт від 18 серпня 2021 року, за яким усього було витрачено 7 робочих годин на загальну суму 8 000 грн (а.с. 109), а саме, вивчення документів – 2 год; складання апеляційної скарги – 3 год; складання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження і підготовка документів до суду – 1 год; ознайомлення з матеріалами справи – 1 год.
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а також об`єм і зміст складених адвокатом апеляційної скарги та клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (а.с. 40-43), участь адвоката у судових засіданнях апеляційного суду 18 серпня та 28 вересня 2021 року загальною тривалістю 1 год 45 хв (а.с. 90-91, 110), співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає можливим частково задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених ОСОБА_2 в апеляційній інстанції витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 4 000 грн.  
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2019 року – скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн судового збору та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий:                                            Судді: