Дата документу 09.11.2021 Справа № 324/1573/20

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 324/1573/20	Головуючий у 1-й інстанції Кацаренко І.О. Повний текст рішення складено 29.06.2021 року. 	
Пр. № 22-ц/807/3180/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-73), який в подальшому було уточнено (т.с. 1 а.с. 79-105), в якому просила поновити її на посаді юрисконсульта КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради». 
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 17 вересня 2020 року її було прийнято на посаду юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради з трьохмісячним строком випробування. Згідно із поданою нею заявою вона перебувала у соціальній відпустці як мати двох дітей віком до 15 років за 2020 рік тривалістю 10 календарних днів з 20 жовтня 2020 року. Вона як фахівець в галузі права вирахувала, що до роботи вона повинна була приступити 02 листопада 2020 року, тому і вийшла на роботу саме цього дня, коли дізналася, що вона повинна вийти на роботу ще 30 жовтня 2020 року. Тоді тільки вона зрозуміла, що вона помилилася, і що вона дійсно повинна була приступити до роботи не  02 листопада 2020 року, а 30 жовтня 2020 року. В останній робочий день перед її соціальною відпусткою, а саме 19 жовтня 2020 року, їй з невідомих для неї причин керівник закладу, де вона працювала, повідомила їй, що її збираються звільняти, і примушувала підписати відповідне попередження про звільнення. Вона дуже поспішала забрати дитину з дитячого садка, і тому не підписала попередження про звільнення. Вийшовши на роботу 02 листопада 2020 року, їй стало відомо, що працівниками закладу був складений акт про те, що їй повідомлялося про майбутнє звільнення, але вона від підпису відмовилася. 02 листопада 2020 року її було звільнено з займаної посади на підставі ст.28 КЗпП України як таку, що не витримала випробування.
Позивач зазначала, що вона не погоджується з тим, що вона не пройшла умови випробування, оскільки сумлінно виконувала свої обов`язки. Відповідачем у наказі про звільнення і в трудовій книжці невірно було зазначено норму закону, на підставі якої її звільнено. Крім того, письмове попередження про звільнення вона не отримала.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кацаренко І.О. (т.с. 1 а.с. 75).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 107) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року (т.с. 2 а.с. 10-14) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 18-62) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, допитати в якості свідків спеціаліста Пологівської районної філії обласного центру зайнятості ОСОБА_2 та юриста Очерет І.В., прийняти в якості доказів аудіо та відео файли, як підлягають дослідженню та оцінці.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 64).
Ухвалою апеляційного суду від 06 серпня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1   у цій справі відкрито, у задоволенні клопотання ОСОБА_1  про допит свідків відмовлено (т.с. 2 а.с. 65-66), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 67).
Відповідач КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 2 а.с. 73-82).
За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, має місце відповідне навантаження судді – доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач перебувала у додатковій відпустці у жовтні 2021 року (т.с. 2 а.с. 139).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст.10, 12, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.21,24,  26- 28, 40, 184 КЗпП України, врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 грудня 2019 року по справі №522/3864/18, за клопотанням позивачки досліджував докази, які містяться на флеш-носії, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 на підставі поданої 16 вересня 2020 року заяви була прийнята на посаду юрисконсульта КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР згідно штатному розпису по 7 тарифному розряду  з посадовим окладом у розмірі 3427 грн. на місяць з 17 вересня 2020 року з випробувальним терміном три місяці, що підтверджується копією строкового трудового договору від 16 вересня 2020 року (т.с. 1 а.с. 132), копією наказу №01-04/167 від 16 вересня 2020 року (т.с. 1 а.с. 121).
Суд першої інстанції також правильно встановив, що заперечення позивачки проти звільнення з тих підстав, що вона не була обізнана про те, що прийнята на роботу з випробуванням, спростовуються власноруч написаною нею заявою, в якій зазначено, що вона просить її прийняти на роботу з випробувальним терміном три місяці (т.с. 1 а.с. 120),  і наказом про прийняття ОСОБА_1 на роботу, з яким вона особисто була ознайомлена.
У відповідності до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 вбачається, що вона згідно із наказом №01-04/167 від 16 вересня 2020 прийнята на посаду юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради з 17 вересня 2020 року; згідно наказу №01-04/207 від 02 листопада 2020 року звільнена згідно ст.28 КЗпП України як така, що не пройшла випробувальний термін, 02 листопада 2020 року (копія т.с. 1 а.с. 62 зворот).
Згідно із ст.26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.
Згідно з ч.1 ст.27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.
Як встановлено судом, зазначені вимоги КЗпП України відповідачем у справі були виконані при прийомі на роботу ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні.
Як правильно було встановлено судом першої інстанції із службових записок логопеда ОСОБА_3 від 16 жовтня 2020 року; провідного бухгалтера ОСОБА_4 від 21 жовтня 2020 року; секретаря-діловода Луценко В.О. від 20 жовтня 2020 року; юрисконсульта ОСОБА_5 від 04 листопада 2020 року (копії т.с. 1 а.с. 133-136; 141), ОСОБА_1   припустилася численних помилок при складанні табелю обліку робочого часу працівників закладу за жовтень 2020 року (з 46 працівників лише 13-ти вірно відображено відпрацьований час, незважаючи на рекомендації, які були надані ОСОБА_1 при перевірці чорнового варіанту табеля провідним бухгалтером ОСОБА_4 ); через несвоєчасну та некомпетентну роботу ОСОБА_1 в діловодстві закладу відбуваються порушення, які полягають у несвоєчасній реєстрації документів, документоутворення не відповідає порядку, що гальмує робочий час; були виявлені порушення вимог трудового законодавства при прийомі на роботу логопеда ОСОБА_3 і сестри медичної з масажу ОСОБА_6 .  
Про викладені в доповідних записках порушення, а також про порушення, допущені юрисконсультом ОСОБА_1 під час складання наказів про надання частини основної щорічної відпустки ОСОБА_7 , про надання другої частини основної щорічної відпустки ОСОБА_8 , про надання додаткової щорічної відпустки ОСОБА_8 , про надання додаткової щорічної відпустки ОСОБА_9 , про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_10 ведеться в наказі про звільнення з роботи ОСОБА_1 від 02 листопада 2020 року №01-04/207, згідно якого директор КЗ «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР, звільнила ОСОБА_1 з посади юрисконсульта 02 листопада 2020 року як таку, що не витримала випробування, згідно ст.28 КЗпП України (т.с. 1 а.с.178-179).
Наказом №01-04/206 від 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на роботі 30 жовтня 2020 року (т.с. 1 а.с. 177).
Окрім того, судом першої інстанції з персонального попередження від 19 жовтня 2020 року і акту про відмову працівника закладу в отриманні персонального повідомлення про результати випробувального терміну від 20 жовтня 2020 року (копії т.с. 1 а.с.174-175) встановлено, що 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1  було повідомлено щодо припинення її трудового договору. У присутності свідків ОСОБА_1 ознайомилась з даним повідомленням, від підпису відмовилась, про що було складено акт про відмову у підписанні зазначеного повідомлення.
Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що під час випробувального терміну відповідачем у справі були виявлені і документально зафіксовані численні порушення своїх посадових обов`язків юрисконсультом ОСОБА_1 , на що неодноразово зверталася її увага як з боку керівництва, так і з боку колег, що було встановлено в результаті свідчень свідків у даній справі;  при звільненні позивача на підставі ч.2 ст.28 КЗпП України були дотримані вимоги щодо порядку звільнення, а саме попередження про звільнення за три дня в період випробувального терміну. Позивач підтвердила, що їй вручався акт про звільнення, проте вона відмовилась від підпису. Порушення порядку оголошення догани за відсутність на робочому місці судом першої інстанції також не встановлено. Крім того, судом першої інстанції було також правильно встановлено, що саме оголошення догани, звільнення працівника з порушенням вимог ч.3 ст.184 КЗпП України в судовому порядку не оскаржується.
Закон наділяє роботодавця в період випробувального строку правом давати оцінку виконуваній роботі, оцінювати відповідність працівника посаді. А якщо буде встановлено невідповідність, роботодавець має право ініціювати розірвання трудового договору з таким працівником.
В постанові від 05 грудня 2019 року по справі №522/3864/18 Верховний Суд дійшов такого висновку: «Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування. Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.
При цьому вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування.
П. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов; 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.
Таким, чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що, оскільки відповідно до вимог ст. 28 КЗпП України відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді та виконуваній роботі, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України, звільнення відбулося в межах строку випробування».
Виходячи з вимог законодавства про працю України, а також з висновку Верховного Суду, наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач на законних підставах звільнив позивачку з посади юрисконсульта, зазначивши у наказі про звільнення як підставу для звільнення ст.28 ч.2 КЗпП України.
Проаналізувавши добуті докази в сукупності, зокрема, пояснення свідків, посадову інструкцію юрисконсульта закладу, з якою ОСОБА_1 була ознайомлена (т.с. 1 а.с. 130-131), та інші матеріали справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не доведено факту її відповідності займаній посаді, а відповідачем, навпаки, доведено, що позивачкою не в повній мірі виконувалися посадові обов`язки, що може свідчити про невідповідність займаній посаді.
Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, та лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Факт підробки будь-яких документів з боку відповідача, на якому наполягала позивач у своїй апеляційній скарзі у цій справі, має підтверджуватись або відповідним висновком експерта, або судовим рішенням чи вироком суду, які позивачем до її апеляційної скарги у цій справі не були надані. 
Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 65-66) у задоволенні клопотання, викладеного в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 , про допит свідків – спеціаліста Пологівської районної філії обласного центру зайнятості ОСОБА_11 та юриста Очерет І.В. (т.с. 2 а.с. 36, 62) було відмовлено з підстав ст. 367 ЦПК України. Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати вищезазначене клопотання у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі не розглядав, оскільки позивач ОСОБА_1 останнього у цій справі у суді першої інстанції взагалі не заявляла. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача (апелянта) апеляційному суду не надані докази того, що позивач не мала можливості заявити таке клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (тобто поважних причин).
Наявність будь-яких «напружених» відносин апелянта із керівником чи будь-якими працівниками відповідача з приводу будь-яких питань (у тому числі, на думку позивача, з приводу відстоювання нею прав дітей закладу тощо) не спростовують факту наявності у позивача догани, яка нею не оскаржена (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), а також факту невідповідності позивача, як працівника, займаній посаді, на яку її було прийнято, протягом строку випробування.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, є додані позивачем ОСОБА_1 до її вищезазначеної апеляційної скарги: табелі обліку використовування робочого часу за вересень 2020 року (т.с. 2 а.с. 42-44), графік відпусток працівників центру на 2020 рік (т.с. 2 а.с. 45-49), витяг з наказу № 01-04/183 від 06.10.2020 року про встановлення повного робочого дня ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 50), заява ОСОБА_12  від 06.10.2020 року про прийняття її на посаду вихователя (т.с. 2 а.с. 51), табелі обліку використовування робочого часу за жовтень 2020 року (т.с. 2 а.с. 52-58), табель обліку використовування робочого часу за 2020 рік (т.с. 2 а.с. 59-60), табель обліку використовування робочого часу за жовтень 2020 року (т.с. 2 а.с. 61), диск з аудіо файлом (т.с. 2 а.с. 62). 
Проте, цими доказами апелянта не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Окрім цього, встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 09.11.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.