13.12.21
22-ц/812/2237/21
Єдиний унікальний номер судової справи 487/5756/17
Номер провадження 22-ц/812/2237/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

13 грудня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі: 

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 01 жовтня 2021 року, під головуванням судді Павлової Ж.П. в приміщені цього ж суду об 11 год. 35 хв., у цивільній справі 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 , про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди,
та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2000 року належить 33/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 633 кв.м.
Відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2007 року є власником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 686 кв.м.
У вересні 2017 року відповідач у дворі будинку АДРЕСА_1 проводив земляні роботи, викопав траншею під стіною будинку позивача розміром 3м на 0.5м, що призвело до руйнування частини стіни вказаного будинку, в результаті чого просіла підлога в одній із кімнат, з`явилися тріщини в кімнатах та кухні.
Відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартість ремонтних робіт та матеріалів станом на 2017 року складає 91 582 грн. 
Крім того, вказаними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що на час ремонтних робіт ОСОБА_1 не зможе жити у своєму будинку та буде змушена виселитись разом з усім її майном до іншого місця проживання, чим значний час буде порушений її уклад життя і вона вимушена буде шукати собі тимчасове помешкання та оплачувати його. 
Крім того, вона є пенсіонеркою за віком, ніде не працює, визнана інвалідом ІІ групи довічно, у зв`язку з тяжким захворюванням.
Посилаючись на викладені обставини, уточнивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила: стягнути на її користь з ОСОБА_3 суму 5 519 грн. 50 коп. в порядку відшкодування матеріальних збитків завданих пошкодження майна, 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати (том 3 а.с.104).
У травні 2018 року ОСОБА_5 подав до суду позовну заяву, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. 
У своїй заяві, посилаючись на те, що він є співвласником 33/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 633 кв.м, та його права, як власника майна порушені, уточнивши в подальшому свої позовні вимоги, остаточно просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 суму 5 519 грн. 50 коп. в порядку відшкодування матеріальних збитків завданих пошкодження майна (том 3 а.с.105).
Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позовних вимог відмовити за безпідставністю та недоведеністю позивачем протиправності його дій. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач не довела факт руйнування стіни її житлового будинку саме внаслідок здійснення робіт відповідачем, тобто відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та завданою позивачам шкодою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
В частині позовних вимог ОСОБА_5 рішення суду не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками 33/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та співвласниками земельної ділянки площею 0.0588 га за цією ж адресою (том 1 а.с.3,4) 
На підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2007 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 686 кв.м (том 1 а.с.6).
Одна із стін житлового будинку АДРЕСА_1 розташована на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .
Фактично з 2008 року між сторонами існують спори стосовно порядку користування належними їм житловими будинками та земельними ділянками. 
У поданому до суду позову, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 зазначають, що без їх відома та згоди відповідач з 2008 року між будівлями Л та І,І та «Г» обладнав кам`яний паркан, змістивши його в бік їх двору, а також обладнав паркан з шиферу, який зміщено від межі на відстань близько 0,5 м, на місце якого почав будувати будинок без відповідного дозволу. Чим порушив межу та не відступив один метр від порушеної межі, як вказують норми.
Крім того у вересні 2017 року відповідач у дворі будинку АДРЕСА_1 проводив земляні роботи, викопав траншею під стіною їх будинку розміром 3м на 0,5м, що призвело до руйнування частини стіни належного їм будинку, а саме її часткового обвалу. В середині будинку появились тріщини по стінам та просіла підлога.
Згідно висновку №18-596/597 від 18 грудня 2018 року експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Алібекової О.О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що причиною руйнування зовнішньої стіни частини будинку ОСОБА_1 ймовірно стали сукупність факторів, що впливають на технічний стан стіни, а саме: рік будівництва будинку до 17 року, відповідно до даних технічного паспорту станом на 05 травня 2000 року; відсутність відливів на покрівлі над зовнішньою стіною частини будинку ОСОБА_1 , що могло призвести до підмивання фундаменту та втрати його несучої спроможності; втручання, якщо воно мало місце, у цілісність фундаментів, що могло призвести до втрати ним несучої спроможності та до руйнування будинку.
На думку судового експерта руйнування стіни частини будинку ОСОБА_1 призупинилось за рахунок встановлення монолітних стовпів та відмостки, що утримують її від руйнування. Якщо будівельні роботи для підтримки стіни досліджуваної частини будинку виконані належним чином, тобто з врахуванням всіх можливих навантажень досліджуваної стіни на поверхню фундаментів, то руйнування стіни ліквідоване. Відповідно матеріальні збитки на час проведення експертизи загалом складаються з ремонтно-будівельних робіт в середині приміщень.
Якщо ж виконані будівельні роботи не забезпечуватимуть достатню підтримку стіни та фундаменту будинку, то це призведе до подальшого руйнування та збільшення суми збитків завданих частині будинку ОСОБА_1 (том 2 а.с.2-17).
Відповідно до висновку №115-110 від 18 січня 2021 року судового експерта Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Шапошникової Е.О. за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що на причини руйнування зовнішньої несучої стіни квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , вплинула наступна сукупність факторів:
1. ОСОБА_1 було порушено п.4.3. п.4.4 п.8.14 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» (При реконструкції і капітальному ремонті житлового будинку, розташованому у щільній міській забудові, необхідно: провести аналіз його впливу на оточуючі будинки і споруди з метою забезпечення їх експлуатаційних якостей, міцності і стійкості; у випадках передбачених ДБН В. 1.2-5, виконувати науково-технічний супровід. Відхилення від обов`язкових вимог чинних НД повинні бути погоджені у встановленому порядку з відповідними державними органами нагляду і контролю; при проектуванні реконструкції, капітальних ремонтів і перепланувань окремих квартир в житлових будинках заборонено улаштування нових віконних прорізів);
2. Локальні пошкодження зовнішнього опорядження стін. В зовнішніх несучих стінах по боковій несучій стіні квартири АДРЕСА_2 та фасадній стіни квартир АДРЕСА_3 наявні осадові тріщини з розкриттям до 3 мм. Найбільша концентрація тріщини в стіні боковій несучій стіні квартири АДРЕСА_2 біля віконного прорізу;
3. Відсутність оздоблення цоколю та частини фундаменту - оголеність каменів зовнішньої несучої стіни квартири АДРЕСА_2 (відповідно фотознімків до руйнування стіни квартири АДРЕСА_2 );
4. Відсутність відмостки зовнішньої несучої стіни квартири АДРЕСА_2 , та часткова відсутність відмостки фасадної несучої стіни квартири АДРЕСА_2 (відповідно фотознімків до руйнування стіни квартири АДРЕСА_2 );
5. Відсутність жолобів водовідведення з покрівлі в частині будівлі над квартирою АДРЕСА_2 ; Руйнування системи організованого водовідведення. Точкові руйнування хвилястих азбестоцементних листів у вигляді повздовжніх тріщин;
6. З прибудови дворового фасаду (тильна сторона несучої стіни), в межах квартири АДРЕСА_2 , водовідведення організоване горизонтальним жолобом зі скидання на земну поверхню на перетині бокової несучої стіни (добудова приміщень квартири без влаштування вертикальної труби на земельну ділянку АДРЕСА_4 ;
7. Закладання фундаментів будівлі вище рівня сезонного промерзання. Глибина закладання фундаментів бокової несучої стіни квартири АДРЕСА_2 (без врахування елементів підсилення) не задовольняє вимоги норм будівництва;
8. Зволоження стін та перегородок в рівні підлоги 1-го поверху квартири АДРЕСА_2 ;
9. В нижній частині стіни зафіксовано розшарування та випадіння елементів зовнішнього шару бутової кладки в нижній частині стіни, спостерігаються порожнини під обрізом стіни (фундаментом) (відповідно фотознімків до руйнування стіни квартири АДРЕСА_2 );
10. Підвищення рівня вологості в ґрунті безпосередньо під фундаментом та швах глиняної бутової кладки з наступним локальним просіданням ґрунту та руйнуванням швів (відповідно фотознімків до руйнування стіни квартири АДРЕСА_2 );
11. Відсутність проведення періодичних ремонтів в достатній кількості, накопичений експлуатаційний знос житлового будинку.
Встановити питому вагу кожного з факторів, які призвели до утворення наявних дефектів будівлі, не вбачається за можливим, оскільки вплив кожного з факторів та сукупність їх комбінації не піддаються розрахунку (том 3 а.с.2-53).
Згідно зі ст.41 Конституції України, ст.ст.16,23,321,322,1166,1167,1192 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, право якої порушено, має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відшкодування пошкодженої речі. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Так, за змістом положень ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У частинах першій, другій ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України, за якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим, загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Окрім того, акт завдання шкоди необхідно поділяти на такі складові елементи: а) протиправна поведінка; б) настання шкоди; в) причинний зв`язок між двома першими елементами; г) вина завдавача шкоди.
До того ж, перераховані підстави визнаються загальними, оскільки для виникнення відповідальності їх наявність вимагається в усіх випадках, якщо інше не встановлено законом.
За такого, оскільки з наданих до справи доказів не можливо встановити, що саме через проведенні відповідачем будівельні роботи, у тому числі земляні роботи про які зазначено в позові, відбулось руйнування частини стіни житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , то в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків слід відмовити, що вірно констатував і суд першої інстанції. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що саме траншея стала причиною обвалу частини стіни будинку позивача та третьої особи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не знайшло свого належного підтвердження, а є лише припущенням позивача та третьої особи. 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Верховний Суд України у п.9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року судам роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Stankov v. Bulgaria від 12 липня 2007 року, §62).
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року по справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1,2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено факту заподіяння їй моральних страждань саме неправомірними діями відповідача та не доведено причинного зв`язку між діями відповідача щодо проведення ним будівельних робіт та спричиненням моральних страждань.
Отже, оскільки позивачем не доведена вина відповідача та заподіяння їй матеріальної шкоди, з огляду на те, що між сторонами тривалий час існують неприязні стосунки, то суд першої інстанцій обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивачем, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивача у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 жовтня 2021 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                                       Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 17 грудня 2021 року