ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
16 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 335/7757/20	
(суддя Калашник Ю.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі №335/7757/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про стягнення інфляційних витрат та сплату 3% річних на суму заборгованості,-
                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 14 вересня 2020 року звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області згідно з яким просить стягнути з відповідача на користь позивача нараховані інфляційні витрати та 3% річних за період з 27.05.2013 по 30.06.2018 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013 у справі № 2а/9842/2011 у загальній сумі 56334,88 грн.           
Позов обґрунтовано тим, що у липні 2018 року боржником - Пенсійним фондом було виплачено суму заборгованості на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013 року у справі № 2а-9842/11. На підставі вимог статті 625 ЦК України, позивач вважає, що боржником прострочено виконання грошового зобов`язання на 1859 днів, у зв`язку з чим, боржник має сплатити їй інфляційні втрати в сумі 50764,88 грн. та 3% річних у розмірі 5570,00 грн.                       Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано відсутністю цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, як і відсутністю цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржила його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних відносин.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011  у справі 2-а-9842/11 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дії УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо несвоєчасного перерахунку та виплати основної та додаткової пенсії ОСОБА_2 - неправомірними. Зобов`язано УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії ОСОБА_2 відповідно до ст.  ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період часу з 28 жовтня 2010 року по 24 травня 2011 року, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період (а.с.7-8).
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013 у справі 2а-9842/2011, постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011 змінено та викладено в наступній редакції : Позовні вимоги задоволені частково. Визнано дії УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо виплати на користь ОСОБА_2 державної та додаткової щомісячної пенсії у розмірах менших, ніж встановлено ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 28.10.2010 по 22.07.2011 - протиправними. Зобов`язано УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя перерахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 державну та додаткову щомісячну пенсії у розмірах відповідно до ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме державну пенсію у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 28.10.2010 по 22.07.2011, з урахуванням положень ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.9-10).
26 грудня 2013 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист у справі 2-а-9842/11 (а.с.11).
На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013 УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя проведено перерахунок пенсії ОСОБА_2 , в результаті чого нараховано 36455,96 грн., що підтверджується копією протоколу від 25.12.2013 року (а.с.26).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом ННС 428781, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, посвідчено спадкоємцем майна ОСОБА_2 , 1960 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з грошових коштів (заборгованість за рішенням національного суду - постанова Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011, яка змінена постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013) у розмірі 36455,96 грн., що підлягають виплаті спадкодавцю на підставі рішення №10035/07 Європейського суду з прав людини у справі «Віталій Іванович Кулик проти України та 191 інша заява» від 15.06.2017 року (а.с.15).
У позові позивачем зазначено, що у липні 2018 року боржником було виплачено суму заборгованості на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2013 року.          
Стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних за період з 27.05.2013 року по 30.06.2018 року є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.07.2018 по справі № 2а-11853/10/1570, вбачається, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
Отже, ГУПФ України в Запорізькій області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні.
Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №   804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі №335/7757/20 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 16 листопада 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко