ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/233/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіна М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021
по справі №915/233/21 
за позовом Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “Калімера”
до Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”
про стягнення 112355,54 грн

ВСТАНОВИВ
У лютому 2021 Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма “Калімера” (далі – ПП ВКФ “Калімера”) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в якій просило стягнути з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” 112355,54 грн, в тому числі заборгованість в розмірі 98554,55 грн, пеню у сумі 49,28 грн, штраф у розмірі 7% від суми богу за прострочення платежу більш ніж 30 днів - 6898,82 грн, інфляційні втрати в сумі 4001,29 грн та 3 % річних в сумі 2851,60 грн, а також 11 235,55 грн витрат на правову (правничу) допомогу.
Як на підставу позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №К-09/10-2017 від 20.10.2017 на виконання БРМ за темою “Енергоблок” № 3” Заміна ЩПС (ЗБС)” за кодом згідно державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010: 43.29 “Роботи будівельно-монтажні, інші”
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості, яка складається із суми штрафних санкцій, інфляційних витрат та 3 % річних на загальну суму 110663,54 грн., в тому числі: суму заборгованості в розмірі 98554,55 грн., пені у сумі 43,38 грн., штрафу у сумі 6898,82 грн., інфляційних витрат у сумі 2479,06 грн., 3 % річних у сумі 2657,73 грн.; а також судовий збір в сумі 2224,60 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 11010,84 грн.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції, щодо заявлених до стягнення пені та штрафу зазначив, що дані вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором. 
З приводу суду заявленої до стягненні пені, місцевий господарський суд зазначив, що здійснив власний розрахунок за яким розмір пені складає 43,38 грн, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 5,9 грн (49,28 грн – 43,38 грн)  задоволенню не підлягають.
Щодо заявленого позивачем до стягнення штрафу, суд першої інстанції зазначив, що ним було здійснено перерахунок штрафу та визначено, що позивачем нарахування суми штрафу здійснено арифметично правильно, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 6898,82 грн підлягають задоволенню.
Стосовно витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу) місцевий господарський суд зазначив, що позивачем разом з позовною заявою подано до суду докази витрат на професійну правничу допомогу. 
В свою чергу, відповідач у клопотанні про зменшення судових витрат будь-яких доказів або обґрунтувань, у тому числі контррозрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку позивачем витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, не надав. 
Також, за твердженням суду першої інстанції, відповідач у своїх запереченнях не зазначив обґрунтованих підстав та доводів, як і не надав доказів стосовно неспівмірності/нерозумності визначених та понесених позивачем витрат на правничу допомогу. 
Виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу відповідають встановленим критеріям та у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 11010,84 грн витрат на правову (правничу) допомогу.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ДП “НАЕК “Енергоатом” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021 по справі №915/233/21 в частині стягнення пені, штрафу та витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги про стягнення пені та штрафу залишити без задоволення, витрати на правничої допомогу зменшити до 1000 грн. 
Так, апелянт вважає, що судом першої інстанції при стягненні витрат на правову допомогу не було враховано таке. 
На переконання апелянта, справа є не складною та типовою для адвоката та розглядалась судом у спрощеному провадженні. Вартість виставлених адвокатських послуг за договором від 01.06.2019 зі стягнення з відповідача по п`яти типовим договорам з виконання робіт на підставі замовлень від 11.12.2020 складає 60 801,84 грн. Як видно, з наданих до справи документів, сума заявлених в межах 5 справ вимог за аналогічними позовами варіюється від 2240,00 грн до 35405,55 грн та залежить лише від суми позову, а не обсягу опрацьованих документів. 
Скаржник вважає, що сума стягнення, має не співмірний розмір з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт зазначених в позовній заяві, так як наявна мінімальна кількість підготовлених документів (позов з розрахунками та відповідь на відзив, який містить коригування пов`язане з помилкою у позовній заяві), які долучені до справи.
За твердженням апелянта, під час розгляду справи судом першої інстанції було оцінено фаховий рівень правника в частині підготовлення розрахунку суми позову, однак, єдиною підставою для відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу є лише посилання на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 910/9784/18, а саме, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції проігноровано те, що адвокатом по справі проведено мінімум аналітичної роботи адвоката, про що свідчить невірне визначення перебігу строків для нарахування штрафних санкцій, витрати на професійну правничу допомогу не співмірні зі складністю справи та ціною позову, стягнута сума за професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності з огляду на рівень підготовки процесуальних документів, обсягу та якості виконаної роботи.
Крім того, як вважає апелянт, Господарським судом Миколаївської області не прийнято до уваги загальновідомий факт знаходження ДП «НАЕК «Енергоатом» у скрутному фінансовому становищі, який не потребує доказування.
Скаржник стверджує, що станом на сьогодні ринок електричної енергії України перебуває в кризовому стані. Накопичена заборгованість поставила під загрозу стабільну безпечну роботу ДП «НАЕК «Енергоатом» та виконання ним своїх зобов`язань перед державою, працівниками, кредиторами, у т. ч. державними банками, та контрагентами. Наразі основна причина накопичення боргу - заборгованість ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом».
Як стверджує апелянт, у зв`язку із значним зростанням простроченої заборгованості ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом», суттєвим зменшенням обсягу відпуску електроенергії, виникла серйозна фінансова криза не платежів, що, в свою чергу, і призвело до порушення строків виконання зобов`язань з оплати за договором. Оскільки проблема неплатежів за відпущену електроенергію стала загальносуспільним явищем, на виконання Указу президента України від 22.09.2020 №406/2020 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики», з метою забезпечення сталого функціонування ядерної енергетики, подолання кризового стану з розрахунками за відпущену електричну енергію, а також подальшого розвитку ядерної енергетики України відповідач з лютого 2021 року був підпорядкований Кабінету Міністрів України.
Посилаючись на приписи ст. 614 ЦК України скаржник зазначає, що вина, як підстава для відповідальності ДП «НАЕК «Енергоатом» відсутня.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у справі №915/233/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 20.10.2017 між Приватним підприємством Виробничо-комерційної фірми “Калімера” (підрядник) та ДП “Національна атомна енергетична компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно -Українська атомна електрична станція” (замовник) було укладено Договір №К-09/10-2017 на виконання БМР за темою “Енергоблок №3 Заміна ЩПС (ЗСБ)” за кодом згідно державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010 (далі ДКПП): 43.29 “Роботи будівельно монтажні, інші” (далі по тексту -Договір).
Згідно з п.1.1. Договору підрядник, в межах договірної ціни, виконує на свій ризик власними і залученими силами і засобами, якісно і у встановлений договором термін роботи за темою: “Енергоблок №3, Заміна ЩПС (ЗСВ)”, та з “Загальними, технічними вимогами на виконання робіт, надалі “Загальні технічні вимоги”. За цим договором Підрядник надає послуги за кодом 43.29 ( “Роботи будівельно монтажні, інші.”) згідно Державного класифікатору продукції та послуг ДК 016:2010 (далі ДКПП). Підрядник здає, в обумовлені терміни, виконані роботи замовнику, за свій рахунок усуває дефекти, що виявилися в процесі виробництва робіт і в межах гарантійного терміну експлуатації. Замовник зобов`язується прийняти та сплатити виконані роботи.
Відповідно до п.1.2. Договору фізичний об`єм і найменування робіт, передбачених в  п.1.1. цього договору, визначаються проектно-кошторисною документацією (Додаток №2), виданою замовником у виробництво робіт, вартість робіт визначається узгодженим сторонами розрахунком договірної ціни (Додаток № 4).
Пунктом 2.1 Договору визначено, що загальна сума Договору, визначена відповідно до протоколу узгодження договірної ціни (додаток №1 до Договору). Ціна на виконання  комплексу робіт згідно п.п.1.1. цього договору визначається згідно договірної ціни з розрахунками (Додаток №4). Сума договору складає 3121372,02 грн.; загальна сума договору складає - 3745646,42 грн.
Відповідно до пункту 3.1. Договору, розрахунки за виконані роботи проводитимуться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника, після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів з обов`язковим зазначенням коду ДКПП. Керуючись змінами до п.201.1 ПКУ, підрядник складає акти виконаних робіт (послуг) з вказаним кодом ДКПП 43.29.
Згідно з п.п. 5.10-5.11 Договору, приймання виконаних Підрядником робіт оформлюється до 25 числа звітного місяця, двостороннім актом здачі - приймання виконаних робіт. Замовник зобов`язаний в термін 10-ти робочих днів з дня отримання акту здачі-приймання виконаних робіт і звітних документів направити підряднику підписаний акт здачі –приймання виконаних робіт або мотивовану відмову. 
За мовами п. 8.1. Договору сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним Договором відповідно до його умов і чинного законодавства України.
У відповідності до п. 8.3. Договору за порушення термінів оплати виконання робіт за Договором замовник сплачує підрядникові пеню у розмірі 0,1% від суми не сплачених у визначений Договором термін робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплачує підрядникові штраф у розмірі 7% суми невчасно сплачених виконаних робіт.
Пунктом 10.3. Договору визначено, що він набуває чинності з дати підписання договору та скріплення його печаткою та діє до 31.12.2018.
Відповідно до п.11.1-11.1.4 Договору до цього договору додаються і є його невід`ємною частиною наступні додатки: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1); перелік проектно-кошторисної документації (Додаток №2); графік виконання робіт (Додаток № 3); договірна ціна на виконання робіт (Додаток №4).
11.05.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017 /2-123-08-17-03924/1 від 13.06.2018  на виконання БМР за темою: “Енергоблок №3. Заміна ЩПС (3СБ)”, згідно умов якої змінено п.2.1. договору: “Договірна   ціна   робіт по   договору, доручених до виконання підряднику зменшується на 1 889,30 грн. з урахуванням ПДВ та складає: сума Договору складає 3 119 797,60 грн., окрім того податок на додану вартість (ПДВ) 20% -623 959,52 грн. Загальна сума договору складає -   3 743 757,12 грн.”. Дана Додаткова Угода № 1 набуває чинності з моменту підписання її сторонами та діє до 31.12.2018. Дана Додаткова Угода №1 є невід`ємною частиною Договору № К-09/10-
2017 від 20.10.2017. До додаткової угоди додаються і є її невід`ємною частиною: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1), договірна ціна на виконання робіт (Додаток №2).
18.07.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017 на виконання БМР за темою: “Енергоблок №3. Заміна ЩПС (3СБ)”, згідно умов якої змінено п.2.1. договору: “ 2.1 Сума Договору складає 1606 672,69 грн., окрім того податок на додану вартість (ПДВ)20% -321 334,54 грн., Загальна сума договору складає- 1928 007,23 грн.”. Додаткова Угода № 2 набуває чинності з 19.07.2018 та діє до 31.12.2018. Дана Додаткова Угода № 2 є невід`ємною частиною Договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017. До додаткової угоди додаються і є її невід`ємною частиною: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1), договірна ціна на виконання робіт (Додаток №2).
04.09.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017 на виконання БМР за темою: “Енергоблок №3. Заміна ЩПС (3СБ)”, згідно умов внесені зміни в преамбулу та реквізити договору, у зв`язку зі зміною у підрядника керівника підприємства. Дана Додаткова Угода є невід`ємною частиною Договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017. До додаткової угоди додаються і є її невід`ємною частиною: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1).
01.11.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду № 4 до договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017/2-123-08-17-03924 від 08.12.2017 на виконання БМР за темою: “Енергоблок №3. Заміна ЩПС (3СБ)”, згідно умов якої, зокрема, змінено п.10.3 договору: “Договір набуває чинності з дати підписання договору та скріплення його печаткою та діє до 30.12.2019 року”. Дана Додаткова Угода є невід`ємною частиною Договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017. До додаткової угоди додаються і є її невід`ємною частиною: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1), графік виконання робіт (Додаток №1).
18.11.2019 між сторонами укладено Додаткову угоду № 5 до договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017/2-123-08-17-03924 від 06.12.2019 на виконання БМР за темою: “Енергоблок №3. Заміна ЩПС (3СБ)”, згідно умов якої, зокрема, зменшується вартість договору на 43263,04 грн.;  змінено п.2.1 договору: “Договірна   ціна   робіт, доручених до виконання підряднику складає: 1884744,19 грн.,  у тому числі ПДВ 20% - 314124,03 грн., у тому числі з них підлягає виконанню: у 2018 році – 1786188,40 грн. з урахуванням ПДВ; у 2019 році – 98555,79 грн з урахуванням ПДВ”. Дана Додаткова Угода № 5 набуває чинності з моменту підписання її сторонами та діє до 31.12.2019. Дана Додаткова Угода №5 є невід`ємною частиною Договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017. До додаткової угоди додаються і є її невід`ємною частиною: протокол узгодження договірної ціни (Додаток №1), перелік проектно-кошторисної документації (Додаток №2), договірна ціна на виконання робіт (Додаток №3).
На виконання умов вищенаведеного Договору між сторонами були підписані без будь-яких зауважень та заперечень:
- Акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 року (примірна форма № КБ-2в) від 29.11.2019 на суму 985544,55 грн; 
- Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2019 року (примірна форма № КБ-3) від 29.11.2019 на суму 98554,55 грн. 
Однак, відповідач у встановлений Договором строк оплату за виконані роботи в сумі 98554,55 грн не здійснив.
З метою досудового врегулювання спору 30.12.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію із вимогою виконати зобов`язання за Договором №К-09/10-2017 від 20.10.2017 та міститься вимога перерахувати заборгованість з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних витрат та 3 % річних на загальну суму 112355,54 грн., в тому числі суму заборгованості в розмірі 98554,55 грн, пені в сумі 49,28 грн, інфляційних втрат в сумі 4001,29 грн та 3 % річних в сумі 2851,60 грн.
Листом від 25.01.2021 № 51/1301 ДП “Національна атомна енергетична компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно -Українська атомна електрична станція” повідомило ПП ВКФ “Калімера”, що претензія від 30.12.2020 розглянута та визнано наявність заборгованості перед позивачем. За текстом відповіді на претензію також зазначено, що провівши аналогічні розрахунки по вищеперелічених договорах, ВП ЮУАЕС підтверджує суму у розмірі 4026148,76 грн (із зазначенням складових суми без розбивки на окремі договори, з яких вбачається, що замовником перераховано суми інфляційних збитків, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та відсотків за користування грошовими). При цьому, відповідачем зазначено, що усі платежі основного боргу у повному обсязі заведені для оплати в облікову систему 1С та зареєстровані в ДП НАЕК “Енергоатом”. Кошти для сплати сум відсотків за користування грошовими коштами (3 % річних), пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, інфляційних збитків та штрафу 7 % від суми простроченого платежу будуть найближчим часом відображені в бухгалтерському обліку.
У подальшому представник позивача скеровував відповідачу адвокатський запит б/н від 09.02.2021 з проханням надати розрахунки визнаних сум відсотків за користування грошовими коштами (3 % річних), пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, інфляційних збитків та штрафу у розмірі 7 % від суми простроченого платежу по кожній претензії (договору) окремо.
Відповідач листом № 32/2687 від 12.02.2021 надав відповідь на вказаний запит, зазначивши, що розрахунки визнаних за результатом розгляду претензії сум відсотків за користування грошовими коштами (3 % річних), пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, інфляційних збитків та штрафу у розмірі 7 % від суми простроченого платежу у вигляді окремого документа не зберігаються, тому не можуть бути надані.
Відповідач суму основного боргу та штрафні санкції нараховані позивачем не сплатив, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення основного боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат, 3 % річних, а також витрат на правову (правничу) допомогу.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, однак, зменшив розмір заявленої до стягнення пені, у зв`язку із наявністю арифметичної помилки у розрахунку позивача. 
Колегія суддів зазначає, що відповідачем рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021 оскаржується лише в частині задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення пені та штрафу,а також витрат на правову (правничу) допомогу, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 269 ГПК України переглядає оскаржуване рішення лише в цій частині. 
В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і   забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що   її право чи охоронюваний законом інтерес   порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст.229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).
Пунктом 8.3. Договору передбачено, що за порушення термінів оплати виконання робіт за Договором замовник сплачує підрядникові пеню у розмірі 0,1% від суми не сплачених у визначений Договором термін робіт за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів - додатково сплачує підрядникові штраф у розмірі 7% суми невчасно сплачених виконаних робіт
На підставі п.8.3. Договору позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 49,28 грн за період з 13.01.2020 по 13.07.2020 та штраф в розмірі 6898,82 грн.
Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, розмір пені за період з 06.02.2020 по 13.07.2020, який підлягає стягненню з відповідача становить 43,38 грн.
Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 5,9 грн (49,28 – 43,38.)  задоволенню не підлягають. 
Щодо нарахування суми штрафу, колегією суддів перевірено та встановлено, що його здійснено арифметично правильно.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 43,38 грн  та штрафу у розмірі 6898,82 грн підлягають задоволенню.
Стосовно доводів апелянта про необхідність звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язань, прийнятих ним на підставі укладеного між сторонами договору, з огляду на відсутність в його діях вини у неналежному виконанні господарських зобов`язань, колегія суддів зазначає таке. 
Статтями 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Так, з викладеного вище договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов укладеного договору та узгодили між собою також умови щодо умов та термінів виконання робіт.
Відтак, з огляду на те, що позивачем у повному обсязі виконано свої господарські зобов`язання перед відповідачем, останній у свою чергу повинен здійснити оплату у визначені договором або законом строки за виконані роботи. 
Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Державне підприємство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, від імені якого діє відокремлений підрозділ “Южно-Українська атомна електрична станція”, м. Южноукраїнськ, у встановлений договором строк здійснило оплату виконаних позивачем робіт, позивач, у відповідності до вимог чинного законодавства та вказаних вище норм щодо принципів свободи договору, має право вимагати від відповідача пені та штрафу за прострочення виконання свого зобов`язання з здійснення оплати за договором. 
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності вини останнього у простроченні виконання зобов`язань за договором, зокрема, зростання простроченої заборгованості ДП "Гарантований покупець" перед ДП "НАЕК "Енергоатом" та вжиття скаржником заходів на стягнення відповідної заборгованості у разі її наявності.
Посилання скаржника на факт перебування ринку електричної енергії України в кризовому стані колегією суддів оцінюються критично, адже за умовами статті 42 Господарського кодексу України підприємництво є самостійною господарською діяльністю, яка здійснюється на власний ризик, відтак сам по собі основний вид господарської діяльності відповідача у вигляді виробництва електроенергії жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язань за укладеним з позивачем договором. 
Безпідставними також є посилання апелянта на указ Президента України №406/2020 від 22.09.2020 "Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики", оскільки прострочення відповідачем зобов`язань з оплати робіт, передувало прийняттю зазначеного указу.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Водночас, згідно з частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з статтею 74 України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.
Статтею 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У відповідності до ст. 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Статтею 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ст. 27 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).
Згідно із статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність”.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем разом з позовною заявою подано до суду докази витрат на професійну правничу допомогу, а саме: 
- копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.06.2019, укладеного між Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “Калімера” та адвокатом Тимощук Катериною Григорівною з додатками до Договору;
- копію Замовлення № 8 від 11.12.2020 на надання правової (правничої) допомоги, з якого вбачається, що клієнт звернувся до адвоката, зокрема щодо забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів Клієнта перед ДП “Національна атомна енергетична компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” щодо стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором № К-09/10-2017 від 20.10.2017. 
Крім того, умовами вказаного Замовлення передбачено, що за здійснення юридичного супроводу та надання правової (правничої) допомоги за цим Замовленням, сторони відповідно до пункту 7.3 статті 7 Договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.06.2019 року, обирають систему оплати “Г” та встановлюють гонорар адвоката у фіксованій сумі у розмірі 10 % від суми претензії/позовної заяви. Вказана сума оплати включає в себе всю роботу адвоката по представництву інтересів Клієнта по договору № К-09/10-2017 від 20.10.2017;
- копію квитанції до прибуткового касового ордера Серія 02АААУ № 672994 на суму 11235,55 грн (прийнято від ППВКФ “Калімера”, підстава: дог. про надання правової (правничої) допомоги від 01.06.2019 р., Замовлення № 8 від 11.12.2020).
З урахуванням наведеного, позивачем доведено понесення судових витрат пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 11235,55 грн.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 11010,84 грн витрат на правову (правничу) допомогу.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта з приводу необґрунтованості заявлених позивачем витрат з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 4, 5,6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, додатковій постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/5229/19.
Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, апелянт не надав. 
При цьому, заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач не зазначив обґрунтованих доводів стосовно неспівмірності, нерозумності визначених сторонами у договорі про надання правової допомоги та замовленні на надання правової (правничої допомоги) та понесених у зв`язку з цим витрат позивачем. 
Колегія суддів вважає, що загальна сума витрат на адвокатські послуги понесена позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції жодним чином не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, за наявності заперечень відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов правомірного висновку, що заявлена сума витрат є розумним розміром витрат на послуги адвоката у даній справі, оскільки є співмірною зі складністю справи, ціною позову та виконаними адвокатом роботами, наданими послугами, витраченим часом та обсягом наданих послуг, такі витрати мають характер необхідних, що відповідає критеріям розумності, справедливості та не є надмірним тягарем для відповідача.
Судова колегія також зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019р. у справі №5023/5587/12).
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 15.06.2021 у справі №915/233/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання постанови є 11.10.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.