ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" листопада 2021 р.           Справа№ 910/6754/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Корсака В.А. 
          Демидової А.М. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
на рішення  господарського суду міста Києва від 30.07.2021 (повний текст складено 30.07.2021)
у справі  №910/6754/21 (суддя Нечай О.В.)
за позовом  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"
до  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
про  стягнення 95 875,74 грн

                                                   В С Т А Н О В И В :

          Короткий зміст позовних вимог.

          В квітні 2021 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про стягнення 95    875, 74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до позивача в силу закону перейшло право вимоги до відповідача у зв`язку з виплатою страхувальнику страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини страхувальника відповідача.    

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2021 у справі №910/6754/21 позов задоволено та стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" страхове відшкодування в розмірі 95    875 грн 74 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000 грн 00 коп.
  
Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, визначені полісом № ЕР/201502195 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу завдану шкоду в розмірі 95    875,74 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів. Позиції інших учасників справи.
          
Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва  від 30.07.2021, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Еталон" звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на неотримання від позивача жодних заяв про регресні вимоги та непорушення відповідачем будь-яких прав позивача.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті. 
            
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021 справу №910/6754/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Корсак В.А., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2021 у справі № 910/6754/21, розгляд якої постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи на підставі ст. 270 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 15.10.2020 о 14 год. 00 хв. на вул. В. Матусевича, 6 в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області за участю транспортного засобу "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу "Skoda", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , зокрема, транспортному засобу "Skoda" було завдано шкоду.

Відповідно рахунку ремонтної організації (ТОВ з ІІ "АСТ-Комбі") №ACKSH001126 від 26.10.2020 та Акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № ACKN0001007 від 17.12.2020 вартість ремонту автомобіля "Skoda" склала 96  875,74 грн.

Зазначений автомобіль "Skoda", реєстраційний номер НОМЕР_2 застраховано позивачем на підставі Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку № 1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 від 01.10.2019 та додаткової угоди щодо страхування відповідного переліку ТЗ № 41/20-Т/Ц2/529 від 24.01.2020.

На підставі заяви від 16.10.2020 страхувальника позивача, страхового акту № 006.02625520-1 від 12.12.2020 та Розрахунку страхового відшкодування до вказаного страхового акту, позивачем проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 96    875,74 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 67804833 від 15.12.2020.

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.11.2020 у справі № 210/5999/20 (провадження №3/210/2589/20) ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого  ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на дату ДТП, була застрахована відповідачем на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів    №ЕР/201502195.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач послався на вказані вище обставини, а також те, що ним було направлено відповідачу претензію вих. № 181220-262/р від 18.12.2020 на суму 96    875,74 грн (докази направлення вказаної претензії містяться в матеріалах справи), яка була залишена відповідачем без задоволення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до частини 1  ст. 16 Закону України "Про страхування"  - договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку    здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені    строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2  ст. 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка    відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій    або    іншій    третій особі.

Статтею 979 Цивільного кодексу України  передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову    виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Разом з тим, за змістом  ст. 980 Цивільного кодексу України  передбачено, що предметом договору страхування можуть    бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Згідно з  статтею 9 Закону України "Про страхування"  визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

За приписами, ст. ст.  22,  1166 ЦК України  особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Частиною 2  ст. 1187 ЦК України  передбачено, що    шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 

Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 1188 ЦК України  шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч. 1  ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

З урахуванням зазначених норм чинного  ЦК України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Статті 20 Закону України "Про страхування" встановлено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем відповідно до умов договору добровільного страхування виплачено страхувальнику - власнику транспортного засобу "Skoda", реєстраційний номер НОМЕР_2 , страхове відшкодування в розмірі 96    875,74 грн, згідно з платіжним дорученням №67804833 від 15.12.2020.

Статтею 27 Закону України "Про страхування"  та  статтею 993 Цивільного кодексу України  визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку  статті 993 ЦК України  та статті 27 Закону України «Про страхування»  є суброгацією.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18).

Також у прийнятті даної постанови судом апеляційної інстанції враховується висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц щодо відступлення від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування, тому що    покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями  3  і  5  вказаного  Закону  реалізує право вимоги, передбачене  статтями 993 ЦК України  та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Як свідчать матеріали справи, факт наявності вини водія транспортного засобу "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_1 у скоєнні ДТП підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.11.2020 у справі № 210/5999/20 (провадження №3/210/2589/20), якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого  ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Разом з тим, при розгляді справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "ГАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на дату ДТП, була застрахована відповідачем - ПрАТ "Страхова компанія "Еталон" на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів  № ЕР/201502195.

За таких обставин правомірним є висновок місцевого господарського суду, що особою, відповідальною за завдану внаслідок ДТП шкоду, відповідно до положень  Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у межах, передбачених вказаним законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.

Наведеним спростовується посилання скаржника на відсутність зобов`язань перед позивачем щодо виплати спірного страхового відшкодування.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до наданого позивачем звіту № 70704 про оцінку колісного транспортного засобу від 26.11.2020 вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, автомобіля "Skoda", в результаті пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 101    706,06 грн, тобто, як вірно встановлено судом, розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування не перевищує вартості відновлювального ремонту вказаного автомобіля.

Відповідно до п. 12.1  ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Частиною 18  статті 9 Закону України "Про страхування"  передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У Полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/201502195 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн, франшиза - 1 000,00 грн. 

З огляду на викладене та враховуючи сплату позивачем страхувальнику за договором добровільного страхування 96    875,74 грн, правомірним є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 95    875,74 грн страхового відшкодування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2    ст. 269 ГПК України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1    ст. 275 ГПК України        суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно      ст. 276 ГПК України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2021 у справі №910/6754/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" - без задоволення

Судові витрати.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з  ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.    

Керуючись ст.ст.  129, 269,   275, 276,  281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2021 у справі №910/6754/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Еталон".  

Матеріали справи № 910/6754/21 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                А.М. Демидова