Постанова                                           
Іменем України
 
22 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/9465/20
провадження № 61-6946св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,          Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєв Сергій Вікторович,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва Сергія Вікторовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Геннадія Михайловича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у складі колегії суддів:     Голуб С.А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст вимог скарги
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С. В. про арешт майна боржника від 21 липня 2020 року у виконавчому провадженні № 62627006, якою накладено арешт на транспортні засоби боржника; 
визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С. В. від 21 липня 2020 року                у виконавчому провадженні № 62627006, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника; 
визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С. В. про розшук майна боржника від 21 липня 2020 року у виконавчому провадженні № 62627006.
 
Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 посилалася на неправомірність дій приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С. В. та протиправність постанов приватного виконавця при здійсненні виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 369/6098/15-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області. 
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 31 грудня                2020 року в задоволенні скарги відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що ОСОБА_1 не довела обставин, які свідчили би про порушення приватним виконавцем вимог законодавства під час здійснення ним виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 05 квітня 2021 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду                         є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_1 неодноразово стверджувала, що вартість її арештованих активів та арештованого майна значно перевищує суму стягнення на користь стягувача у виконавчому провадженні. Водночас боржник не зазначила причин, які, за наявності такої значної кількості активів (у тому числі грошових коштів), перешкоджають їй здійснити добровільне виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Тобто у цьому випадку саме дії ОСОБА_1 порушують законні права та інтереси стягувача, який, отримавши відповідне судове рішення про примусове стягнення коштів, протягом тривалого часу позбавлений можливості отримати задоволення своїх законних вимог. Приватний виконавець в межах виконавчого провадження № 62627006 здійснював усі необхідні дії для забезпечення примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2020 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року. Також суд врахував, що станом на день розгляду справи зупинено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2020 року на підставі ухвали Верховного Суду від 11 вересня 2020 року, а тому немає підстав стверджувати про порушення приватним виконавцем вимог законодавства, спрямованих на примусове виконання рішення суду.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук Г. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суди попередніх інстанцій                в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», викладених у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09, від 23 січня 2019 року у справі № 552/6400/15-ц; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції всупереч статті              450 ЦПК України розглянув справу за відсутності боржника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, чим порушив його право на доступ до правосуддя. Водночас під час перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд не усунув допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, та всупереч пункту З частини третьої статті 376 ЦПК України залишив ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу боржника - без задоволення. Тобто у своїй постанові апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів відхилення зазначених вище доводів скаржника та не врахував, що пункт З частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Крім того, скарга містить доводи про те, що суд першої інстанції всупереч частині четвертій статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахував висновків щодо застосування норми частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», викладених у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18), від 23 січня 2019 року у справі №552/6400/15-ц (провадження №61-19786 св18) та не навів в оскаржуваній ухвалі обґрунтованих мотивів від їх відступлення. Також у матеріалах справи немає доказів вжиття виконавцем інших передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення за рахунок іншого майна боржника (відмінного від житлового будинку), і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули. При цьому апеляційний суд, відмовляючи боржнику у задоволенні апеляційної скарги, зазначених порушень норм матеріального і процесуального права, допущених судом першої інстанції, не усунув та належної оцінки їм не надав.
 
У травні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєв С. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
21 травня 2021 року справа № 369/9465/20 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                 у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства       є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
У частині першій статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається              у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника                              і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.
 
Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (частина друга статті 450 ЦПК України).
 
Стаття 128 ЦПК України визначає, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
 
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
 
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання (стаття 223 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона             в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27).
 
Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ                          від 08 квітня 2010 року у справі GUREPKA v. UKRAINE (№ 2), № 38789/04, § 23).
 
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
 
Із матеріалів справи відомо, що судове засідання Києво-Святошинського районного суду Київської області, призначене на 24 грудня 2020 року, в якому прийнято ухвалу про відмову у задоволенні скарги  ОСОБА_1 , відбулося без участі заявника (її представника). Повний текст ухвали складено 31 грудня          2020 року.
 
Разом із тим матеріали справи не містять інформації про направлення та отримання ОСОБА_1 (її представником) судової повістки в судове засідання            у суді першої інстанції, призначене на зазначену вище дату.
 
Тобто ОСОБА_1 , яка є боржником у спірних правовідносинах, не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції                  на 24 грудня 2020 року.
 
Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно ОСОБА_1 порушені через її непоінформованість про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неповідомлення боржника (його представника) про судове засідання, призначене на 24 грудня 2020 року і на 31 грудня 2020 року.
 
В описовій частині постанови Київського апеляційного суду від 05 квітня              2021 року, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 наголошує на тому, що вона та/або її представник - адвокат Шевчук Г. М. не повідомлялися судом про призначені судові засідання на 24 грудня 2020 року та 31 грудня 2020 року, а тому у зазначені судові засідання не з`явилися з не залежних від них причин, що позбавило заявника права на здійснення ефективного захисту своїх порушених прав.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
 
Проте суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін судове рішення суду першої інстанції, не навів обґрунтованих мотивів прийняття чи відхилення таких доводів, не врахував, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
 
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. 
 
Аргументи касаційної скарги щодо суті заяви не підлягають оцінці судом касаційної інстанції, оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, які є підставою для скасування постанови апеляційного суду. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати                       і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Геннадія Михайловича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун    М. Ю. Тітов