Справа № 930/542/21
Провадження № 22-ц/801/2328/2021
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року	Справа № 930/542/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №930/542/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року, яке ухвалене суддею Царапорою О.П., повний текст складено 24 вересня 2021 2021 року,
в с т а н о в и в :
В березні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 05.07.2017 року між  ПАТ КБ "Приватбанк" та  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н і відповідачу було відкрито кредитний рахунок.
 14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування Позивача з ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».
Відповідач підписав заяву разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, що складає між ним та банком  Договір про надання банківських послуг. 
       Заявою відповідача підтверджується той факт, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приват банк», які були йому надані для ознайомлення у письмовій формі.
При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або іншим стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 525, 526, 629,1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав в результаті чого станом на 15.02.2021 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 183632,65 гривень, що включає в себе:- 144010,30 грн. - заборгованість за кредитом;- в т.ч. 92387,18 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита;- 51623,12 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита;- 6624, 46 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;- 32997, 89 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;- 0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625;- 0,00 грн. - нарахована пеня;- 0,00 грн. - нараховано комісії;
 За таких підстав Банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
18 листопада 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ткача Ю.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм чинного законодавства, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що 05.07.2017 року ОСОБА_1 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківського обслуговування, ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua, зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Банку www.privatbank.ua. Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту роз`яснено і зрозуміло, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування ним отримано.
Банк, звертаючись до суду з позовом, надав анкету-заяву від 05.07.2017 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ ПриватБанку, яка підписана відповідачем, розрахунки заборгованості за договором №б/н від 05.07.2017 року, довідки про видані картки та зміну умов кредитування, паспорт споживчого кредиту від 19.06.2019 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, а також не засвідчений у встановленому порядку витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно із наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 05.02.202021 року складає 183632,65 грн, з яких: 
- 144 010,30 грн. – заборгованість за кредитом (тіло кредиту), в тому числі: 92387,18 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 21 623,12 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6624,46 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 32997,89 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із заяви позичальника від 05.07.2017 року, в них відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15), доводиться матеріалами справи і не спростовано позивачем.
За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки (пені), поданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
На підставу своїх доводів Банк зазначає, що відповідно до укладеного договору Відповідач отримав кредит у розмірі 144010,30 грн., проте згідно із довідкою «Про зміну умов кредитування та обслуговування» картки кредитний ліміт (тіло кредиту) 19.06.2019 року було встановлено у розмірі 137 000,00 грн., тобто значно менше ніж зазначено Банком.
Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 19.06.2019 року, в якому зазначено основні умови кредитування, відсоткова ставка та порядок нарахування відсотків за невиконання взятих на себе зобов`язань, чітко зазначено, що ця інформація, стосовно умов кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту зберігає чинність та є актуальною до 04.07.2019 року, дивлячись на цю інформацію неможливо встановити правильність нарахування відсотків/заборгованості, за які періоди та на яку саме суму, що ставить під сумнів розрахунок заборгованості із збільшенням тіла кредиту на 7010,30 грн, та на підставі чого, якщо умови кредитування були актуальними тільки до 04.07.2019 року, Банк продовжував нараховував відсотки до 15.02.2021 рік.
Також слід зазначити, що відповідно до довідки «Про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 » 17.03.2020 року кредитний ліміт було зменшено до 133 918,97 грн., а 08.12.2020 року кредитний ліміт було зменшено до – 0,00 грн. Наведене ставить під сумнів правильність розрахунку заборгованості, адже банком нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами на суму 144010,30 грн. по 15.02.21 р., що взагалі не відповідає дійсності.
З огляду наведеного, докази які б підтверджували факт видачі кредиту ОСОБА_1 у вигляді встановлення кредитного ліміту відсутні та банком не надані.
З копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити картку. Проте вказана анкета-заява не містить будь-яких даних про видачу саме кредитної картки, строку її дії, а також в анкеті-заяві не зазначена відсоткова ставка за користування кредитними коштами та відсутня сума бажаного кредиту та докази його видачі. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).
За приписом ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ч.ч.1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із заяви позичальника від 05.07.2017 року, в них відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, порядку погашення заборгованості а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
За правилом ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, а тому і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору»
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім того, колегія суддів, звертає увагу, що надані позивачем докази містять суперечності, а тому апеляційний суд вважає їх неналежними та недопустимими доказами.
На підставі викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог та виникнення заявленого банком розміру заборгованості, зокрема, не надано жодних належних та допустимих доказів про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, доказів домовленості сторін про розмір відсотків за користування коштами та про право банку самостійно обраховувати розмір відсотків за використання кредиту та відносити їх до тіла кредиту шляхом самостійного автоматичного списання.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.
Апеляційний суд звертає увагу, що вирішення цього позову по суті заявлених вимог не перешкоджає банку, з урахування вимог статті 255 ЦПК України, повторно звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

Ю.Б. Войтко