ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8704/21 Справа № 179/1810/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Ковальчук Т. А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Слуцькій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до заяви від 17.11.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 29000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають договір. Відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 18 жовтня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 43579,16 грн., з яких 28306,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13334,92 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 1937,78 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 43579,16 грн. 
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) 17.11.2008 року було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав банківську платіжну (кредитну) карту «Кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» зі встановленим кредитним лімітом 500,00 грн., базовою процентною ставкою 3,0% на місяць (36% річних) на залишок заборгованості (а.с. 18). 
Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено, зокрема, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, зокрема штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору 12 місяців з моменту підписання (п. 9.12) та інші умови, - відповідачем не підписані (а.с. 20-25). 
Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем. 
На підтвердження свого позову позивачем представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.11.2008 року, згідно якого, станом на 18 жовтня 2020 року банком нарахована заборгованість у розмірі 43579,16 грн., а саме: 28306,46 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13334,92 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 1937,78 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 8-15). 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. 
Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення між сторонами кредитного договору від 17.11.2008 року та наявність заборгованості, - колегія дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором в загальному розмірі 41641,38 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 28306,46 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 13334,92 грн. 
Зазначений вище розмір заборгованості по тілу кредиту та відсоткам підтверджується наданими позивачем випискою з особового рахунку, а також розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем (а.с. 8-17, 36-43). 
Щодо заперечень відповідача про те, що він кредитні кошти не використовував, а невідомими особами у нього було викрадено мобільний телефон, отримано доступ до кредитної картки та викрадено грошові кошти, колегія зазначає наступне. 
За змістом статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила віх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і надалі в редакції, що діяла станом на 01.05.2019 року) платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
За положеннями вказаної вище статті, електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. 
Держателем електронного платіжного засобу - є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до пункті 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Пунктом 14.16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. 
Згідно з пунктом 1 розділу 6 Положення "Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Згідно з пунктом 5 розділу 6 Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. 
Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно змісту письмових заперечень відповідача, 01 травня 2019 року невідома особа здійснила крадіжку його мобільного телефону та за допомогою мобільного додатку "Приват24" шахрайським шляхом вночі з першого на друге травня 2019 року (близько 00 год. 15 хв.) здійснила переказ грошових коштів у розмірі 26633,17 грн. з його кредитної картки (а.с. 60, 95-96). 
Згідно виписки по картці/рахунку № НОМЕР_1 , виданої позивачу, станом на 30.04.2019 року на рахунку ОСОБА_1 обліковувалось -1167,90 грн., тобто існувала заборгованість за кредитом (а.с. 36). 
З рахунку, відкритого позивачу в АТ КБ «ПриватБанк» за карткою № НОМЕР_1 , зокрема, було здійснено наступні відрахування грошових коштів: 
- 02.05.2019 року на суму 5025,13 грн. «Переказ на свою карту НОМЕР_2 через додаток Приват24. Коментар до платежу: Переказ власних коштів. Отримувач: ОСОБА_1 »; 
- 02.05.2019 року на суму 10050,25 грн. «Переказ на свою карту НОМЕР_2 через додаток Приват24. Коментар до платежу: Переказ власних коштів. Отримувач: ОСОБА_1 »; 
- 02.05.2019 року на суму 11557,79 грн. «Переказ на свою карту НОМЕР_2 через додаток Приват24. Коментар до платежу: Переказ власних коштів. Отримувач: ОСОБА_1 », на загальну суму 26633,17 грн. (а.с. 36). 
До здійснення зазначених вище грошових переказів, за банківською картою цього ж дня - 02.05.2019 року було збільшено кредитний ліміт на картковому рахунку № НОМЕР_1 до 29000,00 грн. (а.с. 12). 
При цьому, після виявлення 01.05.2019 року відсутності (крадіжки) мобільного телефону з фінансовим номером мобільного зв`язку, ОСОБА_1 не вчиняв дії щодо блокування банківської картки, банківського рахунку, зміни паролів банківської карти та паролю входу (ідентифікації) до системи дистанційного обслуговування клієнтів "Приват24". 
Позивач лише обмежився зверненням до правоохоронних органів 02.05.2019 року, у зв`язку з чим Соборним відділенням поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області було розпочато кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019040650001315, в межах якої відповідач має статус потерпілого (а.с. 63, 102, 103). 
Із заявою про несанкційоване списання грошових коштів до АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 звернувся лише 03 травня 2019 року засобами поштового зв`язку. Вказана заява отримана позивачем 15 травня 2019 року, що підтверджується копією поштової квитанції та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 104, 105). 
Тобто, відповідач повідомив банк про факт втрати (викрадення) 01 травня 2019 року мобільного телефону з фінансовим номером та списання вночі з 1 на 2 травня 2019 року грошових коштів з картки відповідача на загальну суму 26633,17 грн. лише 03 травня 2019 року о 15:53 год. засобами поштового зв`язку (а.с. 105), що взагалі нівелює фактор негайності. 
Посилання відповідача на те, що ним було повідомлено про списання коштів з карткового рахунку вранці 02.05.2019 року у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Леніна у м. Дніпро - є недоведеним; клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи. Також відповідачем не обґрунтовано неможливість негайного повідомлення за телефоном банку 01.05.2019 року після виявлення щодо втрати (викрадення) телефону з фінансовим номером з метою тимчасового блокування карткового рахунку. 
Ухвалою слідчого Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 09.06.2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12019040650001315 від 23.05.2019 року, закрите, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (а.с. 150-151). 
Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину щодо ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання умов договору у випадку настання певних обставин, передбачених ними. 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних на  підставі  статті 625 ЦК України в розмірі 1937,78 грн., колегія зазначає наступне. 
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
Із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір від 17.11.2008 року у вигляді заяви позичальника, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), строку дії кредитного договору (а.с. 18). 
Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Доказів звернення до відповідача з письмовою вимогою до пред`явлення позовної заяви у даній справі - суду не представлено. Клопотань про надання доказів чи про витребування відповідних доказів судом - учасниками справи не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума 3% річних на підставі статті 625 ЦК України нарахована за період з 31.01.2020 року по 29.02.2020 року (а.с. 15), тобто до пред`явлення даного позову. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що строк дії кредитного договору сторонами не визначений; встановивши, що з вимогою про повернення (стягнення) кредитної заборгованості банк звернувся шляхом подання позовної заяви у даній справі 23.11.2020 року, що підтверджується інформацією на поштовому конверті (а.с. -47-79), - колегія дійшла висновку, що умови кредитного договору діяли до пред`явлення позову у даній цивільній справі.
Як зазначено вище, під час дії кредитування положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються. 
З урахуванням наведеного, позовна вимога про стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період дії кредитного договору (строку кредитування) задоволенню не підлягає.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення умов кредитного договору, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають також стягненню судові витрати,які складаються із сплаченого судового збору при подачі позовної заяви в сумі 2102,00 грн. (а.с. 1) та при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 3153,00 грн. (211) пропорційно задоволеним позовним вимогам (95,57%) в загальному розмірі 5022,20 грн. (5255,00 грн. х 95,57%). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково. 
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором від 17.11.2008 року в загальному розмірі 41641 (сорок одна тисяча шістсот сорок одна) грн. 38 коп., а саме заборгованість за тілом кредиту в сумі 28306,46 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 13334,92 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 відсотків, нарахованих гідно статті 625 ЦК України - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати в розмірі 5022 (п`ять тисяч двадцять дві) грн. 20 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова