ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 140/905/20
адміністративне провадження № К/9901/31684/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №140/905/20
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою  Головного територіального управління юстиції у Волинській області
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року
(головуючий суддя Ковальчук В.Д.)
і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року (головуючого судді Качмар В.Я., суддів: Большакова О.О., Мікула О.І.).
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - «ГТУЮ у Волинській області», «відповідач-1»), Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні і зобов`язати ГТУЮ у Волинській області або його правонаступника Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Львів) виплатити таку допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні з ГТУЮ у Волинській області у зв`язку з ліквідацією йому не була виплачена вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що є порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України.
Позивач зауважив, оскільки на день його звільнення статтею 87 Закону України «Про державну службу» не було передбачено виплати вихідної допомоги у випадку ліквідації підприємства, установи, організації, тому необхідно застосовувати положення Кодексу законів про працю України, а саме: статтю 44 цього Кодексу, де передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 зазначеного Кодексу працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Таку бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, позивач вбачає протиправною і звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГТУЮ у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Волинській області.
Зобов`язано ГТУЮ у Волинській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Волинській області в розмірі не менше середнього місячного заробітку.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв`язку зі змінами, які були внесені до Закону України «Про державну службу», питання щодо виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у випадку ліквідації державного органу не було врегульоване на час виникнення спірних правовідносин. Натомість, посилання на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», як на підставу виплати вихідної допомоги, у частині четвертій цієї статті на час виникнення спірних відносин залишилося незмінне.
До того ж, суди попередніх інстанцій встановили, що фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація ГТУЮ у Волинській області, оскільки в розпорядчому акті органу державної влади - в постанові Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій ГТУЮ у Волинській області. Більше того, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Львів), який визначено його правонаступником.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією та ліквідацією державного органу, зокрема, і в частині виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
Одночасно, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі ліквідації державного органу, і спеціальним законодавством (на час виникнення спірних відносин) не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників за цією підставою, у зв`язку з чим до спірних відносин належить застосовувати приписи Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), що не заборонено спеціальним законодавством, тому позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.
Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач-1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на них.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів
У листопаді 2020 року ГТУЮ у Волинській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №117-ІХ, який набрав чинності 25 вересня 2019 року, до статті 87 Закону України «Про державну службу» внесено відповідні зміни, згідно з якими вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення виключно з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Одночасно, у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу») не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. 
До того ж, скаржник зауважив, що норми КЗпП України поширюються на трудові відносини державних службовців у частині, не врегульованій нормами спеціального Закону, яким є Закон України «Про державну службу». Натомість цим Законом питання такої виплати врегульовано і передбачено таку виплату щодо звільнених працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Отже, спеціальним нормативно-правовим актом не передбачене право звільненого працівника за пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на вихідну допомогу при його звільненні.
Також, скаржник зазначає, що положення Закону України «Про державну службу», стосовно яких виник спір, мали місце з 25 вересня 2019 року до 13 лютого 2020 року: з моменту внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2020 року, який набрав чинності 25 вересня 2019 року і до змін, які внесені Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що прийнятий Верховною Радою України 14 січня 2020 року і набрав чинності 13 лютого 2020 року. Скаржник вважає, що зазначені положення ще не були предметом розгляду у Верховному Суді, а тому наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, яка міститься, зокрема, у статті 87 Закону України «Про державну службу», стосовно виплати вихідної допомоги у подібних правовідносинах.
Скаржник у касаційній скарзі покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2020 року відкрив касаційне провадження у справі.
ОСОБА_1 та  Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Львів) своїх відзивів на касаційну скаргу не надали, копії ухвали Верховного Суду від 14 грудня 2020 року про відкриття касаційного провадження отримали 21 грудня 2020 року і 22 грудня 2020 року відповідно.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 працював в органах юстиції Волинської області з 15 січня 1996 року до 16 червня 2006 року і з 9 липня 2007 року до 30 грудня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .
Наказом Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26 грудня 2019 року №1520/3 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника начальника Управління державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи та правової освіти - начальника відділу систематизації законодавства, правової роботи та правової освіти Управління державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи та правової освіти Головного територіального управління юстиції у Волинській області 30 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки.
Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області не виплачено позивачу вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача із заявою від 31 січня 2020 року про її виплату на підставі статті 44 КЗпП України.
Листом від 7 лютого 2020 року вих. №774/478/10.3-06/10.3 ГТУЮ у Волинській області відмовило ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати, оскільки у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати цієї вихідної допомоги.
Не погоджуючись цим, позивач звернувся до суду.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає  Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII  (далі - «Закон»; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Частинами першою-третьою статті 5 Закону встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону, відповідно до пункту 4 частини першої якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
Спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 87 Закон України «Про державну службу» в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закон України «Про державну службу» (ліквідація державного органу).
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій щодо поширення на позивача приписів пункту 1 частини першої статті 40 та статті 44 КЗпП України в частині гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією органу.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач був звільнений на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закон України «Про державну службу», тобто у зв`язку з ліквідацією державного органу.
Одночасно варто зауважити, що до внесення змін  Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» №117-ІХ від 19 вересня 2019 року (далі - «Закон №117-ІХ»)  (тобто до 25 вересня 2019 року) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги.  
Законом №117-ІХ зазначена підстава звільнення була виокремлена в самостійний пункт 1-1, проте у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас, вже Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» №44-ІХ від 14 січня 2020 року, який набрав чинності 13 лютого 2020 року (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1.
У той же час варто визнати, що в період з 25 вересня 2019 року до 13 лютого 2020 року нормами частини четвертої статті 87 Закону не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону.
Верховний Суд наголошує, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму  рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
Конституційний Суд України у рішенні від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах  місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. 
Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25 вересня 2019 року, право отримання вихідної допомоги існувало (і, продовжує існувати з 13 лютого 2020 року).
Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
Таку правову позицію у подібних правовідносинах неодноразово висловлював Верховний Суд щодо правового регулювання трудових правовідносин у спірний період, зокрема, у постановах  від 28 грудня 2020 року в справі №440/630/20, від 28 січня 2021 року в справі №440/1613/20, від 4 лютого 2021 року в справі №440/181/20, від 25 лютого 2021 року в справі №440/376/20, від 22 квітня 2021 року в справах №440/297/20, №440/704/20, №440/1402/20, №440/470/20, від 12 липня 2021 року в справі №440/2117/20 і Суд не знаходить підстав для відступу від такого висновку.
Разом з тим, варто зауважити, що у вказаних справах роботодавець у наказі про звільнення позивачів одночасно зазначив і пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» і пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України як підстави звільнення. Додаткова вказівка ж на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України у наказі про звільнення ОСОБА_1 відсутня. Проте, на суть правовідносин така обставина не впливає, адже підставою, з якою пов`язане звільнення державного службовця, є саме ліквідація органу державної влади.
До того ж, Верховний Суд, формуючи указані правові висновки, виходив не з формальних підстав звільнення позивачів, як то зазначення у наказі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а з принципу верховенства права і Конституції, яка закріплює гарантії для звільненого працівника, зокрема, і права на отримання вихідної допомоги при звільненні.
В цьому контексті варто звернути увагу на те, що законодавець, виокремлюючи у самостійну підставу звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією державного органу, а саме: пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», не вніс зміни до частини четвертої статті 87 цього Закону, про що згадувалось вище. Проте, враховуючи, що через незначний проміжок часу (5 місяців) законодавець виправив цю прогалину, виклавши частину 4 статті 87 Закону у такій редакції: «у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат», його реальній волі не відповідало обмеження права працівників, звільнених у зв`язку з ліквідацією державного органу, на виплату вихідної допомоги при звільненні у спірний період (з 25 вересня 2019 року до 13 лютого 2020 року). 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що до спірних правовідносин належало застосовувати загальні положення трудового законодавства, передбачені КЗпП України щодо гарантії права на виплату вихідної допомоги при звільненні позивача у зв`язку з ліквідацією державного органу (стаття 44 КЗпП України).
Верховний Суд також звертає увагу на те, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Обґрунтованими також є висновки судів попередніх інстанцій, що позивач мав законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України. 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку на підставі частини першої статті 44 КЗпП України.
На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що судові рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на це відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення окружного суду і постанову апеляційного суду - без змін.
Відповідно до частин другої та третьої статті 375 КАС України про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Верховного Суду від 8 квітня 2021 року зупинено виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року і постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року, до закінчення перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Оскільки колегія суддів, за результатами перегляду оскаржуваних судових рішень дійшла висновку про відсутність підстав для їхнього скасування, то Верховний Суд уважає за необхідне поновити виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року і постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року.
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року в справі №140/905/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

………………….

………………….

………………….
Н.М. Мартинюк 
А.В. Жук        
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду