Постанова                            
Іменем України
 
08 грудня 2021 року                      
м. Київ
 
справа № 369/12135/17
провадження № 61-14255св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П. 
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
 ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, в якому просив визнати:
- недійсним договір дарування житлового будинку 
АДРЕСА_1 , що укладений між ним та ОСОБА_2 , прізвище якого змінено на ОСОБА_2 , та зареєстрований за № 385755632224;
- недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, що укладений між ним та відповідачем, зареєстрований за № 363620632224;
- визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 грудня 2012 року він видав на ім`я відповідача довіреність, якою уповноважив його на продаж житлового будинку та земельної ділянки. 22 липня 2014 року між сторонами укладено договори дарування, відповідно до яких позивач подарував відповідачу належне йому на праві власності спірне нерухоме майно. В той же день відповідач власноручно написав розписку, в якій зобов`язався після продажу спірного будинку віддати позивачу 2/3 частини від його вартості. 
В березні 2016 року позивачу стало відомо про продаж 31 жовтня 2014 року спірного майна ОСОБА_3 , тому він звернувся до ОСОБА_2 з претензією про виконання домовленостей. 
Сторони є близькими родичами і такий перехід права власності був фіктивним, 
а договори укладені  з метою його догляду та утримання. При укладенні спірних договорів позивач введений в оману відповідачем, який насправді не мав намір його доглядати, а переслідував корисні інтереси. За таких умов позивач вважає, що є підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав їх фіктивності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 
19 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсними оспорювані договори дарування від 22 липня 2014 року, 
в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3 161,13 грн.
Суд першої інстанції виходив із того, що з врахуванням довіреності від 22 грудня 2012 року та виданої розписки від 22 липня 2014 року сторони під час укладення оспорюваних правочинів мали на меті не передачу у власність відповідача спірного майна, а свідомо прагнули його продажу з подальшим розподілом між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації грошових коштів, що суперечить правовій природі договору дарування. Продаж спірного майна відповідачем ОСОБА_3 через три місяці після прийняття цього майна у дар від позивача підтверджує вказані приховані наміри сторін. За таких умов вказані правочини є фіктивними.
Разом з тим, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, суд не може задовольнити вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на спірне майно, оскільки у даному випадку ним було неправильно обрано спосіб захисту його порушеного права, і наразі право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за третьою особою, проте до нього позивачем жодної позовної вимоги не було заявлено.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано частково й ухвалено в цій частині нове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мотицьким І. Л. 22 липня 2014 року, відмовлено. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладеного 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відмовлено.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд виходив із того, що з підтвердження фактичної передачі права власності на спірні об`єкти від позивача до відповідача суд першої інстанції зробив висновок про фіктивне укладення правочину, що суперечить самому визначенню фіктивного правочину. Одночасно суд першої інстанції зробив висновок про те, що фактично сторонами укладено правочин щодо продажу предмету договору з подальшим розподіленням між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації коштів. Проте заявлена позивачем вимога про визнання спірних договорів дарування фіктивними не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, вказані договори не можуть бути визнані фіктивними за даних обставин.
Аргументи учасників справи
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно визначив правову природу намірів відповідача і вказав, що видані відповідачу довіреність від 22 грудня 2012 року та розписка від 22 липня 2014 року свідчать про те, що сторони під час укладення оспорюваних правочинів мали на меті не передачу 
у власність відповідача спірного майна, а свідомо прагнули його продажу 
з подальшим розподілом між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації коштів, що суперечить правовій природі договору дарування.
Не зважаючи на те, що відповідач написав розписку після укладення договорів дарування, через три місяці він продав спірне майно. Кошти 2/3 частки від продажі будинку і земельної ділянки привласнив. Продаж спірного майна відповідачем через три місяці після отримання його в дар від позивача 
ОСОБА_3 підтверджує приховані наміри сторін.
18 квітня 2013 року у справі № 369/2658/13-ц Києво-Святошинським районним судом Київської області розглядалася позовна заява сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про визнання права власності на спірний будинок, але 
в задоволенні позову відмовлено. На час оформлення дарування спірного будинку ОСОБА_7 була зареєстрована в цьому будинку.
Суд апеляційної інстанції провів розгляд справи без участі позивача, не повідомленого про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги.
Аналіз змісту касаційної скарги та меж перегляду справи апеляційним судом свідчить, що постанова суду апеляційної інстанцій оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів, тому в іншій частині судові рішення 
в касаційному порядку не переглядаються.
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому просив оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Відзив ОСОБА_2 мотивовано тим, що оспорювані договори ніколи не були фіктивними. ОСОБА_1 тривалий час проживав з ним, певний час оформляв та збирав всі необхідні документи саме для оформлення договору дарування.Скаржник підтвердив, що часом написання розписки є час після вчинення договорів дарування, розписку складено ним уже як власником нерухомості. Тому твердження скаржника про те, що 22 липня 2014 року він безпосередньо 
в нотаріуса власноручно написав і передав йому розписку, яка, нібито, слугувала забезпеченням укладених між ними договорів, є помилковими. Посилання на постанову Верховного Суду від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 
є безпідставним, оскільки обставини справи не є подібними в справі, що переглядається. Скаржником не надано доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та не підтверджено його умислу на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків.
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із відзивом, поданим представником - адвокатом Шмаровим Є. Ю., у якому просив постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Відзив ОСОБА_3 мотивовано тим, що посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 369/11268/16-ц 
є безпідставним, оскільки позивач не вказує, яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду. 
У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду погодилась із рішеннями судів попередніх інстанції про визнання правочину фіктивним, з`ясувавши, що правочин (договір дарування), укладений сторонами для уникнення стягнення 
з відчужувана майна - об`єкту правочину за іншим рішенням суду. Про таке рішення суду про стягнення майна з відчужувача сторонам правочину було відомо. Тобто обидві сторони правочину, укладаючи його, переслідували не цілі, передбачені договором дарування, а цілі унеможливлення виконання рішення суду про стягнення цього майна на користь третьої особи. Не відносяться до суті справи та не заслуговують увагу аргументи позивача щодо його відносин із ОСОБА_7 , які не були предметом розгляду в судах попередніх інстанції.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, щонаведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини, встановлені судами
22 грудня 2012 року позивач видав на ім`я відповідача довіреність, посвідчену державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Браславською О. Г. за реєстровим № 5-1803, якою уповноважив його на продаж житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0766 га за адресою: АДРЕСА_1 .
22 липня 2014 року між сторонами укладено договори дарування, посвідчені державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І. Л. за реєстровими № № 6-579 та 6-581, відповідно до яких позивач подарував відповідачу належні йому на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, цільове призначення - для будівництва 
і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою.
22 липня 2014 року відповідач видав позивачу розписку, в якій зобов`язався після продажу спірного будинку віддати позивачу 2/3 частини від вартості будинку.
31 жовтня 2014 року між відповідачем та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу зазначених житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С. за реєстровими № № 1955 та 1957.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 04 листопада 2016 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0766 га, кадастровий номер 3222486601:01:014:0053, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, належать на підставі вказаних договорів ОСОБА_3 
31 серпня 2019 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_8 та 22 січня 
2020 року змінив прізвище ОСОБА_2 на прізвище дружини - ОСОБА_2 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів 
є недопустимим».
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним 
у судовій практиці.
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (стаття 234 ЦК України).
Тлумачення статті 234 ЦКУкраїни, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, 
є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України»
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦКУкраїни, для визнання договору позики фіктивним, оскільки правовим наслідком договору дарування є перехід прав власності на спірний об`єкт до відповідача, 
а в подальшому і до іншої особи.
Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про розгляд справи судом апеляційної інстанції без участі позивача, не повідомленого про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини п?ятої, пункту 2 частини сьомої, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена 
з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення 
у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_3 , надіслані судом на вказану адресу, які позивач 12 червня 2020 року отримав (а. с. 34, т. 2).  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач також зазначив вказану адресу (а. с. 44, т. 2). 
Судова повістка про у судове засідання на 06 серпня 2020 року направлена апеляційним судом також за адресою: АДРЕСА_2 ? 
30 червня 2020 року, яка повернута з відміткою відділу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 36, 56, 57, т. 2).
В матеріалах справи відсутні дані про повідомлення позивачем суду іншої адреси.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19),не дають підстави для висновку, що судове рішення в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судове рішення в оскарженій частині - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук