ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11496/21                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                     Скочок Т.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги представника Органу самоорганізації населення «Вуличний комітет Воздвиженка» у Подільському районі м. Києва» - Яценка Сергія Анатолійовича, Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   06 липня 2021 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будкомпанія Артфел» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи Міністерство культури та інформаційної політики України, Міністерство культури України визнання протиправним та скасування рішення в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будкомпанія Артфел» (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерства культури та інформаційної політики України, Міністерства культури України, в якому просить (з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.04.2021):
- визнати протиправним та скасувати п. 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «на підставі висновків історико-містобудівного обґрунтування, що має бути погоджене Міністерством культури України»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 1 п. 2 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «вимог розділу 11 «Охорона історичного середовища, пам`яток історії та культури» ДБН 360-92**»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 1 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «ділянка проектування знаходиться в межах Центрального історичного ареалу, в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповідників (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979), в межах Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» (постанова Ради Міністрів УРСР від 18.05.1987 №183, в межах пам`ятки ландшафту та історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 №58/0/16-10, в межах пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112)»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 2 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про археологічну спадщину», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.05.2006 №817, Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 3 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 4 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «отримати висновок щодо проектної документації, наданої на розгляд до відповідних спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини в установленому законодавством порядку (Закон України «Про охорону культурної спадщини»)»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 5 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «дозвіл на виконання робіт отримати згідно чинного законодавства в разі необхідності (Закон України «Про охорону культурної спадщини»)»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 6 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «отримати висновок Інституту Археології НАН України щодо наявності археологічного культурного шару і заходів з його збереження або дослідження»;
- визнати протиправним та скасувати абзац 17 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень від 28.12.2017 №14467/0/7-1-17 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум 'яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини».
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ТОВ «Будкомпанія Артфел» вважає помилковим висновок відповідача щодо віднесення ділянки проектування (адреса розташування земельної ділянки: на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва) до меж історичного ареалу м. Києва, оскільки такі межі не затверджено центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, як це передбачено положеннями ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Крім того, представником позивача наголошено на тому, що як станом на момент затвердження оскаржуваних містобудівних умов та обмежень, так і станом на момент звернення з даним позовом до суду, Київською міською радою не затверджено План зонування території центральної планувальної зони міста Києва, що передбачено ч. 8 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також не затверджено детальний план території, у відповідності до ч. 8 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням того, що у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України, оприлюдненому на офіційному веб-сайті Міністерства культури України, відсутні дані про віднесення земельних ділянок, на яких планується будівництво об`єкта, до пам`яток культурної спадщини, як національного значення, так і місцевого значення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від   06 липня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. 
Визнано протиправним та скасовано п. 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «на підставі висновків історико-містобудівного обґрунтування, що має бути погоджене Міністерством культури України».
Визнано протиправним та скасовано абзац 1 п. 2 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «вимог розділу 11 «Охорона історичного середовища, пам`яток історії та культури» ДБН 360-92**».
Визнано протиправним та скасовано абзац 1 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «ділянка проектування знаходиться в межах Центрального історичного ареалу, в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповідників (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979), в межах Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» (постанова Ради Міністрів УРСР від 18.05.1987 №183, в межах пам`ятки ландшафту та історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 №58/0/16-10, в межах пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112)».
Визнано протиправним та скасовано абзац 2 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про археологічну спадщину», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.05.2006 №817, Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318».
Визнано протиправним та скасовано абзац 3 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318».
Визнано протиправним та скасовано абзац 4 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «отримати висновок щодо проектної документації, наданої на розгляд до відповідних спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини в установленому законодавством порядку (Закон України «Про охорону культурної спадщини»)». 
Визнано протиправним та скасовано абзац 5 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «дозвіл на виконання робіт отримати згідно чинного законодавства в разі необхідності (Закон України «Про охорону культурної спадщини»)».
Визнано протиправним та скасовано абзац 6 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, де зазначено: «отримати висновок Інституту Археології НАН України щодо наявності археологічного культурного шару і заходів з його збереження або дослідження». 
Визнано протиправним та скасовано абзац 17 п. 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум 'яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в частині, де зазначено: «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини».
Не погоджуючись з вказаною постановою, представником Органу самоорганізації населення «Вуличний комітет Воздвиженка« у Подільському районі м. Києва» - Яценко Сергієм Анатолійовичем особою, яка не брала участі у справі станом на дату прийняття оскаржуваного рішення та відповідачем у справі подано апеляційні скарги, в яких останні просять суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32 затверджено Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва (надалі - Містобудівні умови та обмеження), якими визначено, зокрема, наступне:
- умовна висота 73,5 ? h ? 26,5 м. Остаточно граничнодопустиму висоту визначати проектною документацією, з урахуванням оточуючої забудови, за умов дотримання вимог з інсоляції та на підставі висновків історико-містобудівного обґрунтування, що має бути погоджене Міністерством культури України (п. 1);
- визначити відповідно до нормативно-правових актів з урахуванням суміжної забудови, вимог розділу 11 «Охорона історичного середовища, пам`яток історії та культури» ДБН 360-92** (абз. 1 п. 2);
- ділянка проектування знаходиться в межах Центрального історичного ареалу, в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповідників (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979), в межах Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» (постанова Ради Міністрів УРСР від 18.05.1987 №183, в межах пам`ятки ландшафту та історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 №58/0/16-10, в межах пам`ятки археології місцевого значення «Культурний шар Подолу» (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 17.11.1987 №1112) (абз. 1 п. 5);
- виконати вимоги Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про археологічну спадщину», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.05.2006 №817, Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (абз. 2 п. 5);
- проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (абз. 3 п. 5);
- отримати висновок щодо проектної документації, наданої на розгляд до відповідних спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини в установленому законодавством порядку (Закон України «Про охорону культурної спадщини») (абз. 4 п. 5);
- дозвіл на виконання робіт отримати згідно чинного законодавства в разі необхідності (Закон України «Про охорону культурної спадщини») (абз. 5 п. 5);
- отримати висновок Інституту Археології НАН України щодо наявності археологічного культурного шару і заходів з його збереження або дослідження (абз. 6 п. 5);
- проектну документацію розробляти та затверджувати, серед іншого, відповідно до вимог Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини» (абз. 17 п. 5).
Вважаючи вказані положення Містобудівних умов та обмежень протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент затвердження спірних Містобудівних умов та обмежень), містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
Приписами ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру.
У силу ч. 5 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження містять: 1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. Перелік зазначених умов є вичерпним.
З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що містобудівні умови та обмеження містять у собі, зокрема, планувальні обмеження в частині визначених меж історичних ареалів та гранично допустиму висотність будинків.
Так, оскаржуваними положеннями Містобудівних умов та обмежень ділянку проектування віднесено до меж Центрального історичного ареалу (абз. 1 п. 5), у зв`язку з чим на ТОВ «Будкомпанія Артфел», як на замовника будівництва, покладено обов`язок з виконання вимог Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про археологічну спадщину», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.05.2006 №817, Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (абз. 2 п. 5); розроблення проектної документації у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (абз. 3 п. 5); отримання висновку щодо проектної документації, наданої на розгляд до відповідних спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини в установленому законодавством порядку (Закон України «Про охорону культурної спадщини») (абз. 4 п. 5); отримання дозволу на виконання робіт, згідно з чинним законодавством, в разі необхідності (Закон України «Про охорону культурної спадщини») (абз. 5 п. 5); отримання висновку Інституту Археології НАН України щодо наявності археологічного культурного шару і заходів з його збереження або дослідження (абз. 6 п. 5); розроблення та затвердження проектної документації, відповідно до вимог Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини» (абз. 17 п. 5).
Нормативно-правовим актом, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є Закон України «Про охорону культурної спадщини» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент затвердження спірних Містобудівних умов та обмежень).
У розумінні ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Приписами п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини у тому числі, належить надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини.
Об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, протягом одного року з дня одержання подання; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що об`єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам`ятки тільки із занесенням його до Реєстру.
Разом із тим, матеріалами справи встановлено, що у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України, оприлюдненому на офіційному веб-сайті Міністерства культури України, відсутні дані про віднесення земельної ділянки, яка розташована на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва до пам`яток культурної спадщини як національного значення, так і місцевого значення. 
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Згідно з ч. 2 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. 
Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.
На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
На виконання вказаних положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (надалі - Порядок №318 у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент затвердження спірних Містобудівних умов та обмежень), п. 1 якого визначено, що історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини (п. 4 Порядку №318).
Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць (п. 5 Порядку №318).
Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (п. 12 Порядку №318).
У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №878 затверджено Список історичних населених місць України, серед яких, зокрема, зазначено, місто Київ.
Отже, межі історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, визначаються науково-проектною документацією, погодженою відповідним органом місцевого самоврядування та затвердженою Мінкультури.
Як вбачається, з офіційного веб-сайту Міністерства культури України (за посиланням http://mincult.kmu.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=244995501&cat_id=244993460), дію наказу Міністерства культури України від 21.10.2011 №912/0/16-11, яким визначено межі та режими використання історичних ареалів історичних населених місць, а саме: міста Києва, зупинено. 
Відтак, станом на момент виникнення спірних правовідносин межі історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, як того вимагають положення Закону України «Про охорону культурної спадщини», з урахуванням приписів Порядку №318, належним чином не затверджені. 
Аналогічна правова позиція викладена у п.п. 67-74 постанови Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №826/5755/17 (ЄДРСР №80167779).
Таким чином, викладені в оскаржуваних п.п. 1, 2 та абзацах п. 5 Містобудівних умов та обмежень твердження про віднесення ділянка проектування до меж Центрального історичного ареалу є такими, що не відповідають положенням законодавства, чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин, виходячи з відсутності належним чином затверджених меж історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, як того вимагають приписи Закону України «Про охорону культурної спадщини», з урахуванням приписів Порядку №318.
Колегія суддів також звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини», проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини. 
Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку видачі дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, у зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також досліджень решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №316, археологічні розвідки, розкопки, інші земляні роботи на об`єктах культурної спадщини проводяться лише за наявності дозволів, які видаються Мінкультури. Форми дозволів затверджуються Мінкультури. Дозвіл на проведення археологічних розвідок, розкопок видає Мінкультури на ім`я фізичної особи - наукового працівника за наявності у нього кваліфікаційного документа (відкритого листа), виданого Інститутом археології Національної академії наук, копія якого залишається у Мінкультури.
З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що дозвіл Міністерства культури України для проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах, видається виключно виконавцю робіт - фізичній особі, а не замовнику будівництва. 
Аналогічна правова позиція викладена у п.п. 75-82 постанови Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №826/5755/17 (ЄДРСР №80167779). 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що визначення відповідачем в абз. 5 п. 5 Містобудівних умов та обмежень словосполучення «у разі необхідності» додатково свідчить про відсутність чіткого визначення обов`язку у замовника будівництва на отримання дозволу на виконання відповідних робіт. 
Натомість, аналіз наведених законодавчих положень свідчить про відсутність правової визначеності у питанні погодження містобудівних умов щодо будівництва у межах історичних ареалів міста Києва. 
З приводу вказаного слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 зазначено, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і не двозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема, забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до сваволі. Визначеність правового регулювання має на меті запобігти будь-якому її прояву щодо особи. 
Європейський Суд з прав людини посилається на правозастосовну практику, якою визначено, що поняття «передбачене законом» та «передбачені законом» у ст.ст. 8- 11 Конвенції не лише вимагає, щоб оскаржувані заходи мали місце в національному праві, а й посилаються на якість того законодавства, яке має бути достатньою мірою доступним і надавати можливість передбачати наслідки, тобто повинно бути сформульоване достатньо чітко, щоб дозволити людині - у випадку необхідності та з належною допомогою - узгоджувати з ним свою поведінку («The Sunday Times v. the United Kingdom» від 26.04.1979). У рішенні у справі «Ukrainian Media Group v. Ukraine» від 29.03.2005 Європейський Суд також нагадує, що закон має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість розумною, залежно від обставин, мірою передбачити наслідки певної дії. Ступінь передбачуваності значною мірою залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано (рішення у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28.03.1990).
На підставі викладеного, колегія судів приходить до висновку про протиправність та необхідність скасування абз. 1, 2, 3, 4, 5, 6 та 17 п. 5 Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 №32, в оскаржуваній частині. 
Щодо посилання на порушення судом першої інстанції ст.ст. 36, 45 КАС України у зв`язку із поданням чотирьох тотожних позовних заяв, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю будь-якій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Разом з цим, положеннями п. 2 ч. 4 ст. 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач до відкриття провадження в адміністративній справі подав заяву про її відкликання.
Таким чином, відкликання позову не суперечить нормам КАС України, зокрема, статті 169 КАС України, яка передбачає право відкликання позову на стадії відкриття провадження, а тому не може вважатися зловживанням процесуальними правами, як зазначає ОСН «ВУЛИЧНИЙ КОМІТЕТ «ВОЗДВИЖЕНКА» У ПОДІЛЬСЬКОМУ РАЙОНІ М. КИЄВА у своїй апеляційній скарзі.
Згідно з ч. 1 ст. 45 КАС України. учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 45 КАС України. з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Згідно з ч. 3 ст. 45 КАС України. якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Таким чином, суд наділений правом залишати без розгляду або повертати позовні заяви, якщо позови подано до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, якщо метою таких дій позивача є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, однак попередньо суд має визнати такі дії позивача зловживаннями процесуальними правами.
Слід зазначити, що в жодній із справ, про які зазначає Скаржник в апеляційній скарзі, судом не визнавалися дії Позивача як зловживання процесуальними правами та не застосовувалися наслідки таких дій.
Окрім того, слід зазначити, що скаржником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позовні заяви по справам № 640/11492/21, № 640/11499/21 та № 640/11546/21 містять ті самі підстави та той самий предмет, що й позовна заява (з урахуванням уточнень) по даній адміністративній справі. В свою чергу, з інформації, яка міститься на веб-сайті Судова влада України, немооісливо встановити підстави та предмет позову по тій чи іншій справі.
Не надано Скаржником до суду і доказів того, що суддя Скочок Т.О., яка розглядала дану справу в суді першої інстанції, прямо чи опосередковано була заінтересована в результаті розгляду даної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються Предмета доказування.
Враховуючи викладене, вищенаведені доводи апелянта є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними належними доказами. До того, ж такі доводи жодним чином не впливають на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення та не спростовують висновків суду.
3 викладеного вбачається, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не допущено жодних порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення даної справи, у розумінні ч. 2 ст.317 КАС України.
Також, не допущено судом першої інстанції й порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, у розумінні ч. З ст. 317 КАС України.
Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку для звернення з позовом до суду, а саме на те, що останнім пропущено строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки останній звернувся з позовом більше, ніж через два роки після затвердження Департаментом оскаржуваних Містобудівних умов та обмежень, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів звертає увагу на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 640/19594/20.
З висновку Верховного Суду, викладеного у вищевказаній постанові від 29.04.2021 у справі № 640/19594/20, чітко вбачається, що Містобудівні умови та обмеження, або їх окремі положення, можуть бути оскаржені до суду протягом усього строку їх дії, тобто до закінчення будівництва об`єкта.
Так, Містобудівні умови та обмеження № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум 'яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджені наказом Департаменту № 32 від 12.01.2018, або окремі їх положення, можуть бути оскарженні до суду протягом усього строку їх дії, а саме до закінчення будівництва об`єкту. А тому, на момент звернення з позовом до суду, який розглядається в рамках даної адміністративної справи, строк на оскарження положень вказаних містобудівних умов та обмежень не пропущений.
Колегіясуллів звертає увагу на те, що 19.12.2018 між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ФІНАНСОВО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «АТІКА» (далі - Сторона-1), ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФЕЛІКСІЯ» (далі - Сторона-2) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ» (далі - Сторона-3) укладено Договір про будівництво офісних споруд та бізнес центру з підземним паркінгом на перетині вул. Верхній Вал. Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі міста Києва (надалі -Договір).
В підпункті 4.2.6. пункту 4.2 Договору передбачено, що Сторона-1 та Сторона-2 зобов`язуються передати Стороні-3 отримані до укладення цього Договору вихідні дані, розроблену проектну документацію, майнові авторські права на таку документацію, а також інші документи (їх копії), отримані та/або розроблені Стороною-1, Стороною-2 (або третіми особами відповідно до укладених Стороною-1 та/або Стороною-2 договорів) та/або обсяги виконаних робіт по Проектуванню та/або Будівництву Об`єкта до укладення цього Договору та необхідні для подальшого Проектування та Будівництва Об`єкта.
На виконання підпункту 4,2.6, пункту 4.2 Договору. відповідно до Акта приймання - передачі документів від 15.01.2021, ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ФІНАНСОВО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «АТІКА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФЕЛІКСІЯ» передано, а ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ» прийнято документи по об`єкту «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва.
Зокрема, за вказаним Актом ТОВ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ». серед іншої документації, було передано Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва № 32 від 12,01.2018.
З викладеного чітко вбачається, що про існування спірних положень Містобудівних умов та обмежень, які порушують права та законні інтереси Позивача, останній дізнався лише 15.01.2021, коли ПрАТ «ФІНАНСОВО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «АТІКА» та ТОВ «ФЕЛІКСІЯ», за Актом приймання-передачі документів від 15.01.2021, було передано ТОВ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ» документи по об`єкту «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, в тому числі й оскаржувані Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва № 14467/0/7-1- 17 від 28.12.2017.
Наведене вище свідчить про поважність причин пропуску позивачем строку, передбаченого ч. 2 ст.. 122 КАС України. на звернення з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправними та скасування окремих положень Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум 'яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту № 32 від 12.01.2018.
Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 cт. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
При цьому норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Відповідно до правової позиції, викладеної в рішеннях Європейського Суду з прав людини від 13.01.2000 по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.98 по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми може призвести до позбавлення заявників права доступу до суду і завадити розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.75, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви.
Вищенаведені обставини вказують на безпідставність доводів наведених в апеляційній скарзі.
Щодо знаходження ділянки проектування в межах центрального історичного ареалу, в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповіднику, колегія суддів зазначає наступне. 
Нормативно-правовим актом, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є Закон України «Про охорону культурної спадщини».
В статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини». серед іншого, наведено визначення наступних термінів:
історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Відповідно до ч. З ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з
метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.
Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.
Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.
З аналізу викладених норм вбачається, що з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.
Місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878.
На виконання статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318 затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (надалі - Порядок №318).
Згідно з п. 1 Порядку № 318, історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 4 Порядку № 318, відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку №318 передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.
Пунктом 10 Порядку № 318 передбачено, що історичний ареал є спеціально виділеною у населеному місці територією історико-культурного значення із затвердженими межами, яка повинна фіксуватися в усіх землевпорядних і містобудівних документах та розглядатися як специфічний об`єкт містобудівного проектування.
Відповідно до /і. 12 Порядку № 318, визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.
Отже, межі історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, визначаються науково-проектною документацією, погодженою відповідним органом місцевого самоврядування та затвердженою Мінкультури.
Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.
З аналізу наведених норм вбачається, що Генеральний план м. Києва є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, яка затверджується Київською міською радою та не є науково-проектною документацією в розумінні положень ст. 32 Закону України «Про охоуону культурної спадщини» та Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року № 318.
Межі та режими використання історичного ареалу м. Києва визначені діючим Генеральним планом міста Києва та проектом планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджені рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804.
Однак, як на момент видання Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту № 32 від 12.01.2018, так й станом на момент звернення Позивача з позовом до суду, ЦЕНТРАЛЬНИМ ОРГАНОМ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ. ШО ЗАБЕЗПЕЧУЄ ФОРМУВАННЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ У СФЕРІ ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ АБО УПОВНОВАЖЕНИМИ НИМ ОРГАНАМИ ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ не затверджено науково-проектну документацію щодо меж та режимів використання історичних ареалів м. Києва.
Також, відсутні відомості щодо подання історико-містобудівного опорного плану, який входить до складу Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, на розгляд до ЦЕНТРАЛЬНОГО ОРГАНУ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ, ЩО ЗАБЕЗПЕЧУЄ ФОРМУВАННЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ У СФЕРІ ОХОРОНИ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ та його затвердження останнім.
Колегія суддів звертає увагу на те, що межі та режими використання історичних ареалів населеного місця встановлюються науково-проектною документацією, яка затверджується відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318, зокрема центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
За відсутності доказів того, що науково-проектна документація щодо меж та режимів використання історичних ареалів населеного місця затверджена центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, відсутні підстави вважати, що відповідний об`єкт будівництва знаходиться в межах історичного ареалу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №826/5755/17, від 14.08.2020 року у справі №640/13331/19, від 22.09.2021 року у справі №640/3418/20
Також, у постановах від 27.02.2019 у справі № 826/5755/17, від 03.04.2020 у справі № 640/21505/18, від 14.08.2020 у справі № 640/13331/19 та від 22.09.2021 у справі № 640/3418/20 Верховним Судом зроблено висновок про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва, як того вимагають положення ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку № 318.
Окрім зазначеного колегія суддів звертає увагу на те, що на офіційному веб-сайті Міністерства культури та інформаційної політики України з`явилась інформація, що станом на 16.08.2021 межі та режими використання історичного ареалу м. Києва затвердженні на підставі наказу МКІП від 02.08.2021 № 599.
Колегія суддів звертає увагу надану відповідь на адвокатський запит від 19.08.2021 № 1908/1 Міністерством культури та інформаційної політики України листом №           10241/6.11.1 від 26.08.2021 відповідно до якого надано Адвокатському об`єднанню «Правова та економічна безпека» копію наказу Міністерства культури та інформаційної політики України № 599 від 02.08.2021 «Про затвердження меж та режимів використання території історичних ареалів м. Києва».
Пунктом 1 наказу № 599 від 02,08.2021 затверджено межі та режими використання території історичних ареалів міста Києва, визначені науково-проектною документацією «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва» (том 8 Генерального плану м. Києва), розробленою КО «Інститут генерального плану м. Києва» на замовлення Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації.
Пунктом 2 наказу № 599 від 02.08.2021 визнано такими, що втратили чинність абзац 5 пункту першого наказу Мінкультури від 21 жовтня 2011 року № 912/0/16-11 та наказ Мінкультури від 29 жовтня 2014 року №911.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що прийняття Міністерством культури та інформаційної політики України наказу № 599 від 02.08.2021 «Про затвердження меж та режимів використання території історичних ареалів м. Києва» жодним чином не може свідчити про те, що як на момент видання Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017. так і на момент звернення Позивача з позовом до суду, межі та режими використання історичних ареалів м. Києва затверджені у встановленому законом порядку, виходячи з наступного.
Частиною 3 статті 117 Конституції України встановлено, що нормативно - правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 затверджено Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств. інших органів виконавчої влади (надалі - Положення № 731).
У відповідності до я. 1 Положення № 731 Державна реєстрація нормативно - правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які є суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», цього Положення та інших актів законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.
Відповідно до п. 2 Положення № 731 державній реєстрації підлягають нормативно - правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення.
Абзацами 1 та 2 пункту 6 Положення № 731 визначено, що державну реєстрацію здійснюють: нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади - Мін`юст.
Пунктом 12 Положення № 731 передбачено, що у разі коли нормативно-правовий акт відповідає вимогам, зазначеним у цьому Положенні, орган державної реєстрації приймає рішення про його державну реєстрацію та заносить його до державного реєстру (додаток 1).
Відповідно до п, 15 Положення № 731. міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.
У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.
При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державно ї реєстрації акта є обов`язковим.
Отже, виключно Міністерство юстиції України, за наслідками правової експертизи нормативно-правового акта, робить висновок щодо наявності підстав для його державної реєстрації.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.03.2019 у справі №826/15456/17.
Затверджуючи своїм рішенням, у формі наказу, межі та режими використання території історичних ареалів м. Києва. Міністерство культури та інформаційної політики України визначає стратегію планування та забудови території цієї частини м. Києва, тобто здійснює нормативне регулювання відповідних відносин.
Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості суб`єктів впливу є їхнє коло, адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів. Під час визначення кола суб`єктів, правовий статус яких регламентує правовий акт, необхідно зважати лише на ті із них (фізична чи юридична особа, орган, організація, спільність людей тощо), для яких правовим актом установлюються права та обов`язки безпосередньо, щодо яких праворегуляторний вплив є прямим (а не усіх суб`єктів, для яких він може мати юридичне значення).
Наказ Міністерства культури та інформаційної політики України № 599 від 02.08.2021 стосується неперсоніфікованих осіб: органів державної влади та місцевого самоврядування, забудовників, якими можуть виступати як фізичні, так і юридичні особи. Здатність правового акта поширювати свою чинність хоч і на певне коло, однак неперсоніфікованих осіб - є ознакою нормативності. Крім того, вказаний наказ має необмежений термін дії, зумовлює настання правових наслідків для необмеженого кола осіб.
На підстав вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що вищевказаний наказ Міністерства культури та інформаційної політики України № 599 від 02.08.2021, всупереч нормам діючого законодавства, не пройшов державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України.
Таким чином, оскільки наказ Міністерства культури та інформаційної політики України № 599 від 02.08.2021 не пройшов державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України, а тому, у відповідності до п. 15 Положення № 731, даний наказ вважається таким, що не набрав чинності і не підлягає застосуванню.
Відповідно до ч. ч. 1, 3-6, 14 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Розробником генерального плану населеного пункту може бути суб`єкт господарювання, який має право здійснювати розроблення містобудівної документації відповідно до Закону України «Про архітектурну діяльність» та документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій».
Генеральні плани населених пунктів можуть поєднуватися з детальними планами всієї території населених пунктів або її частин.
Для населених пунктів, внесених до Списку історичних населених місць України, у межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини та зони їх охорони.
Склад, зміст та порядок розроблення історико-архітектурного опорного плану населеного пункту визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації.
Відомості про зазначені в історико-архітектурному опорному плані: об`єкти всесвітньої спадщини, їх території та буферні зони; пам`ятки культурної спадщини, у тому числі археологічні, їх території та зони охорони; межі та правові режими використання історичних ареалів населених місць; історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території та їх зони охорони; охоронювані археологічні території вносяться до Державного земельного кадастру в порядку, встановленому відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» як обмеження у використанні земель у сфері забудови.
Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.
Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами протягом трьох місяців з дня їх подання.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.06.2011 № 64 затверджено Порядок розроблення історико- архітектурного опорного плану населеного пункту.
Пунктом 1,3 розділу І Порядку № 64 визначено, що Історико-архітектурний опорний план - це науково-проектна документація, яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць.
Пунктом 1.4 розділу І Порядку № 64 визначено, що Історико-архітектурний опорний план погоджується та затверджується у складі містобудівної документації згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Пунктом 1.5 розділу І Порядку № 64 визначено, що Історико-архітектурний опорний план підлягає коригуванню у разі отримання нових даних за результатами містобудівних, історико-архітектурних та археологічних досліджень.
Внесення змін до історико-архітектурного опорного плану відбувається відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Пунктом 1.6 розділу І Порядку № 64 визначено, що Історико-архітектурний опорний план містить узагальнену характеристику об`єктів нерухомої культурної та природної спадщини, їх територій та зон охорони.
Як зазначалося вище, пунктом 1 наказу Міністерства культури та інформаційної політики № 599 від 02.08,2021 затверджено межі та режими використання території історичних ареалів міста Києва, визначені науково-проектною документацією «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва» (том 8 Генерального плану м. Києва), розробленою КО «Інститут генерального плану м. Києва» на замовлення Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації.
09 серпня 2021 року о 17 год. 08 хв. Міністерство культури та інформаційної політики України на власному веб-сайті https://mkip.gov.ua/ в розділі «Новини» за посиланням: https://mkip.gov.ua/news/5855.html опублікувало статтю під назвою «Історико- архітектурний опорний план Києва дасть можливість протидіяти незаконній забудові історичних ареалів столиці».
В першому абзаці вказаної публікації зазначено, що МКІП погодив Історико- архітектурний опорний план (ІАОП) міста Києва, затвердивши режими використання території історичних ареалів. ІАОП є важливою частиною ПРОЄКТУ нового Генерального плану столиці. Прийняття документу дозволить протидіяти незаконній забудові історичних ареалів столиці, посилить покарання для недобросовісних забудовників, дасть можливість зафіксувати об`єкти, що мають історичну цінність.
Окрім того, в мережі Інтернет Адвокатським об`єднанням «Правова та економічна безпека» знайдено скановану копію Протоколу № 10 від 14.07.2021 позачергового засідання науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури та інформаційної політики України.
Як зазначено у вказаному протоколі, науково-методичною радою схвалено представлену доопрацьовану науково-проектну документацію «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва» (том VIII у складі проекту Генерального плану м. Києва) та рекомендовано МКІП до погодження у встановленому порядку.
Також, слід зазначити, що з інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за посиланням: http://docsl.knmc.org.ua/ вбачається, що том VIII «Збереження та охорона історико-культурної спадщини» розроблявся саме до проекту Генерального плану м. Києва.
Окрім того колегія суддів звертає ваугу на те, що у відповідь на адвокатський запит від 30.08.2021 № 3008/85, КОМУНАЛЬНА ОРГАНІЗАЦІЯ «ІНСТИТУТ ГЕНЕРАЛЬНОГО ПЛАНУ М. КИЄВА» листом від 09.09.2021 № 312-2549 повідомила, що на замовлення Департаменту містобудування та архітектури у складі проекту Генерального плану міста Києва розроблено Том 8. «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва». Межі та режими використання території історичних ареалів міста Києва у складі зазначеного розділу затверджено наказом Міністра культури та інформаційної політики України від 02.08.2021 № 599.
Також, у вказаному листі КОМУНАЛЬНОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «ІНСТИТУТ ГЕНЕРАЛЬНОГО ПЛАНУ М. КИЄВА» зазначено, що на сьогоднішній день вказаною організацією завершується розробка проекту Генерального плану м. Києва. Тобто, проект Генерального плану м. Києва (в т. ч. і його складова - Історико-архітектурний опорний план м. Києва) у встановленому порядку наразі не затверджено.
Окрім того, у вказаному листі зазначено, що не затверджена у встановленому порядку містобудівна документація не спричиняє виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів містобудування.
З вищенаведеного чітко вбачається, що наказом Міністерства культури та інформаційної політики № 599 від 02.08.2021 затверджено межі та режими використання території історичних ареалів міста Києва, визначені науково-проектною документацією «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва» (том 8 Генерального плану м. Києва), яка розроблена у складі ПРОЕКТУ нового Генерального плану м. Києва, який станом на поточну дату не затверджений Київською міською радою та не набув чинності.
Таким чином, оскільки науково-проектна документація «Збереження та охорона історико-культурної спадщини. Історико-архітектурний опорний план м. Києва», розроблена у складі проекту нового Генерального плану м. Києва, який станом на поточну дату у встановленому законом порядку не затверджений Київською міською радою, а тому станом на поточну дату межі та режими використання території історичних ареалів міста Києва - є незатвердженим.
Щодо посилання щодо знаходження земельної ділянки проектування в межах історичного ареалу, колегі суддів зазначає наступне.
Так, межі та режими використання історичних ареалів м. Києва не затверджено у встановленому законом порядку, що підтверджується, серед іншого, висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 27.02.2019 у справі № 826/5755/17', від 03.04.2020 у справі № 640/21505/18, від 14.08.2020 у справі № 640/13331/19 та від 22.09.2021 у справі № 640/3418/20, а тому відсутні правові підстави вважати, що земельні ділянки на яких планується будівництво об`єкту «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, знаходиться в межах Центрального історичного ареалу, як це зазначено Відповідачем в абз. 1 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017.
Щодо доводів відповідача стосовно знаходження ділянки проектування в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповідників, в зоні охорони пам`ятки ландшафту, історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір та долини р. Дніпро», колегія суддів зазначає наступне.
В абзаці 1 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017, серед іншого, визначено, що ділянка проектування знаходиться в археологічній та ландшафтній охоронних зонах, в межах архітектурного та археологічного заповідників (рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 № 976, 16.07.1979 № 920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979), в межах пам`ятки ландшафту та історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10.
Частиною 1 статті 1 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13.07.78 № 3600-ІХ (надалі - Закон N З600-ІХ, в редакції від 13.07.1978) визначено, що пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.
Частиною 2 статті 8 Закону № 3600-ІХ встановлено, що виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Частинами 1-3 статті 29 Закону № 3600-ІХ передбачено, що з метою забезпечення охорони пам`яток історії, археології, містобудування і архітектури, монументального мистецтва встановлюються охоронні зони, зони регулювання забудови і зони охоронюваного природного ландшафту в порядку, який визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Зони охорони пам`яток історії та культури встановлюються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за поданням відповідних державних органів охорони пам`яток. Зони охорони пам`яток історії та культури включаються в проекти планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів.
У межах зазначених зон забороняються провадження земляних, будівельних та інших робіт, а також господарська діяльність без дозволу відповідних органів охорони пам`яток Союзу РСР або Української РСР.
12 липня 2000 року набрали чинності норми Закону України «Про охорону культурної спадщини» № 1805-НІ. за змістом пункту 3 розділу X «Прикінцеві положення» якого, об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
В статті 1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» (тут і далі в цьому розділі в редакції, чинній станом на 17.05.2002), серед іншого, наведено визначення наступних термінів:
культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини;
об`єкт культурної спадщини - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з антропологічного, археологічного, естетичного, етнографічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
пам`ятка - об`єкт культурної спадщини національного або місцевого значення, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - комплекс заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), захисту, збереження, належного утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, реабілітації та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;
зони охорони пам`ятки - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 З У «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією та затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.
Порядок визначення меж зон охорони пам`яток встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.
Пунктом 1.4 Порядку визначення меж зон охорони пам`яток. затвердженого Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 26.02,2001 М 41 (в редакції, чинній станом на 17.05.2002) передбачено, що відповідальними за визначення та затвердження зон охорони пам`яток є Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України та вповноважені ним органи охорони культурної спадщини - щодо пам`яток архітектури та містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних, монументального мистецтва (пов`язаних з архітектурними пам`ятками, комплексами, ансамблями); Міністерство культури і мистецтв України - щодо пам`яток археології, історії, монументального мистецтва (не пов`язаних з архітектурними пам`ятками, комплексами, ансамблями).
Разом з тим, як Законом № 3600-ІХтак і Законом № 1805Дії, було встановлено певний порядок визначення зон охорони пам`яток. Так, згідно із Законом № 3600-ІХ. зони охорони пам`яток історії та культури повинні були включатись до проектів планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів, а згідно із Законом № 1805-IIL межі та режими використання зон охорони пам`яток повинні визначатись відповідною науково-проектною документацією і затверджуватись центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.
Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804 затверджено Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року (надалі - Генеральний план).
Графічний матеріал генерального плану, а саме, додаток до Генерального плану міста Києва «Історико-містобудівний опорний план міста», що міститься в загальному доступі в мережі Інтернет, включає всі існуючі зони охорони пам`яток міста Києва, в тому числі історико-культурні заповідники.
Таким чином, на виконання вимог статті 29 Закону № 3600-ІХ та статті 32 Закону № 1805-ІІІ при розробці та затвердженні Генерального плану були враховані визначені у Рішенні № 920 від 16.07.1979 межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві, а тому положення Генерального плану і доданих до нього графічних матеріалів є єдиною документацією, яка наразі визначає межі зони охорони пам`яток у місті Києві.
Проте, відповідна науково-проектна документація як на момент прийняття рішення Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804 та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979, так і на момент видачі Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 не затверджена.
При цьому, сам по собі «Історико-містобудівний опорний план», який є додатком до Генерального плану м. Києва, з урахуванням наведеної вище норми частини 1 статті 32 Закону № 1805-ІП, не може вважатись документом, який визначає межі зони охорони пам`яток, адже за своєю суттю він не є науково-проектною документацією і не був затверджений уповноваженим на те органом охорони культурної спадщини.
Виходячи з викладеного, згідно зі ст. 32 Закону № 1805-IIL саме лише віднесення певної території до зони охорони пам`яток, без визначення меж та режимів використання цієї зони відповідною науково-проектною документацією та без їх затвердження відповідним органом охорони культурної спадщини, не наділяє її тим обсягом правового захисту, що передбачений чинним законодавством для зон охорони пам`яток.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 826/9175/18.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Київська міська державна адміністрація не є уповноваженим органом охорони культурної спадщини, у розумінні Закону України «Про охорону культурної спадщини», а тому у Київської міської державної адміністрації, на момент прийняття розпорядження № 979 від 17.05.2002, були відсутні повноваження затверджувати межі та режими використання «Зон регулювання забудови», «Зон охоронюваного ландшафту» та «Археологічних охоронних зон» на території м. Києва.
Окрім того, також вважаю за необхідне звернути увагу суду на лист Міністерства культури та інформаційної політики України № 12677/6.11.1 від 16.10.2020 на адресу Українського державного інституту культурної спадщини.
У вказаному листі МКІП звернув увагу на те, «... що діючі станом на сьогодні межі історичних ареалів та охоронне зонування м. Києва були встановлені органом місцевого самоврядування без регламентації режимів використання та без погодження/затвердження центральним органом охорони культурної спадщини, що призвело до численних юридичних колізій та низки прикрих судових рішень, наслідком яких стали непоправні втрати нерухомої культурної спадщини столиці».
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходит до висновку, що відсутні правові підстави вважати, що земельні ділянки на яких планується будівництво об`єкту «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, знаходиться в межах зон охорони пам`яток згідно рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 та від 10.10.1988 № 976, а також згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979.
Відповідно до абз. З ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на момент прийняття Міністерством культури і туризму України наказу № 58/0/16-10 від 03.02.2010), Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.
З аналізу наведеної норми, в редакції, чинній станом на 03.02.2010, чітко вбачається, що визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток здійснюється згідно з Порядком, встановленим центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини (центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини).
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 21.11.2002 № 79 скасовано наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 26.02.2001 № 41 «Про затвердження Порядку визначення меж зон охорони пам`яток».
В подальшому, після 21.11.2002, центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини не встановлювався (затверджувався) новий «Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них».
Таким чином, на момент прийняття Міністерством культури і туризму України наказу № 58/0/16-10 від 03.02.2010, був відсутній «Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток». Такий є відсутнім і станом на поточну дату.
Відсутність передбаченого законом порядку визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток робить незаконним будь-яке затвердження таких зон охорони пам`яток та режимів їх використання.
Окрім того,  колегія суддів звертає увагу на ч. 1 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у комплексних планах, генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівна документація на місцевому рівні може бути оновлена за рішенням місцевих рад.
Частиною 3 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що внесення змін до містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється у порядку, визначеному законодавством для її розроблення та затвердження.
Частиною 14 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами протягом трьох місяців з дня їх подання.
Зі змісту наведених норм чітко вбачається, що внесення змін до містобудівної документації на місцевому рівні відбувається лише на підставі рішення місцевої ради та у порядку, визначеному законодавством для її розроблення та затвердження.
Разом з тим, такий спосіб внесення змін до містобудівної документації на місцевому рівні, як встановлення наказом Міністерства культури і туризму України № 58/0/16-10 від 03.02.2010 вимог до планування, забудови та іншого використання певної території м. Києва (Дніпровського, Шевченківського та Подільського районів), тобто встановлення режимів забудови такої території, Законом не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №640/3418/20, від 27.02.2019 у справі №809/721/18.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів, звертає увагу на те, що Київською міською радою не вносились зміни до містобудівної документації, а саме до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства культури і туризму України № 58/0/16-10 від 03.02.2010.
Частиною 3 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки).
Аналізуючи наведену норму, можна дійти однозначного висновку, що Планувальні обмеження встановлюються в Містобудівних умовах та обмеженнях лише на підставі містобудівної документації.
Таким чином, у зв`язку з тим, що Київською міською радою не вносились зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства культури і туризму України № 58/0/16-10 від 03.02.2010, безпідставними є доводи Відповідача щодо віднесення ділянки проектування до пам`ятки ландшафту, історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір та долини р. Дніпро».
Щодо посилання апелянта на правомірність відображення в містобудівних умовах та обмеженнях вимоги щодо розроблення та врахування історик - містобудівного обґрунтування, колегія суддів зазначає наступне.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 92 «Про внесення змін до Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць», пунктом 3 якої передбачено, що вимоги п. 9 наведеного вище Порядку №318 застосовуються до 1 січня 2019 року.
Станом на момент видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень положення пункту 9 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць були чинними та підлягали відображенню в Містобудівних умовах та обмеженнях, що свідчить про законність і правомірність відповідних дій Департаменту в частині відображення вимоги щодо розроблення та врахування історико-містобудівного обґрунтування.
Колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318 затверджено «Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць».
Постановою Кабінету Міністрів України від 21,02,2018 JVg 92 внесено зміни до «Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318, а саме до пунктів 8 та 9 вказаного Порядку.
Зазначені пункти викладено в такій редакції:
Проектна документація на нове будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт (крім реконструкції та капітального ремонту квартир чи окремих приміщень, які здійснюються без зміни об`ємно-просторових характеристик) у межах історичних ареалів населених місць розробляється з урахуванням вимог затвердженого в установленому законом порядку історико-архітектурного опорного плану.
У разі не затвердження історико-архітектурного опорного плану населеного місця, що внесене до Списку історичних населених місць України, проектна документація на нове будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт (крім реконструкції та капітального ремонту квартир чи окремих приміщень, які здійснюються без зміни об`ємно-просторових характеристик) у межах історичного ареалу розробляється з урахуванням вимог історико - містобудівного обґрунтування, порядок розроблення якого визначається наказом Мінкультури та Мінрегіону.
Водночас, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 92 унормовано, що вимоги п. 9 Постанови № 318 застосовуються до 1 січня 2019 року.
З наведеного вище чітко вбачається, що положення щодо розробки історико - містобудівного обґрунтування та його погодження Міністерством культури України, та затвердження для здійснення проектування та будівництва в межах історичних ареалів населених місць з 01.01.2019 застосуванню не підлягають, що вказує на відсутність передбачених законом підстав для дотримання Позивачем вимог пункту 1 (в частині) та абзацу 3 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017, щодо розроблення проектної документації у відповідності до висновків історико-містобудівного обґрунтування, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.09,2021 у справі № 640/3418/20.
Наведене свідчить про відсутність законодавчо закріпленого механізму розроблення, погодження та затвердження історико-містобудівного обґрунтування Міністерством культури України, що унеможливлює дотримання Позивачем вимог пункту 1 (в частині) та абзацу 3 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.01.2018 № 32, в частині, що кореспондує з вказаними пунктами Постанови № 318.
Також, як вже зазначалося в Розділі III даного відзиву на апеляційну скаргу, станом на момент видачі Містобудівних умов та обмежень № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017, а також станом на момент звернення Позивача з позовом до суду, межі зон охорони пам`яток та історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, як того вимагають положення Закону України «Про охорону культурної спадщини», з урахуванням приписів Порядку № 318, належним чином не затверджені.
Відповідно до ч. 1 ст.. 19 Конституції України. правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
3 огляду на вищевикладене можна дійти однозначного висновку, що доводи ідповідача апелянта щодо законності і правомірності дій Департаменту в частині відображення в оскаржуваних Містобудівних умовах та обмеженнях вимоги щодо розроблення та врахування історико-містобудівного обґрунтування, є безпідставними та не заслуговують на увагу апеляційного суду.
Щодо посилання апелянта на відсутність доказів порушення позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено матеріалами справи, 19.12.2018 між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ФІНАНСОВО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «АТІКА» (далі - Сторона-1), ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФЕЛІКСІЯ» (далі - Сторона-2) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ» (далі - Сторона-3) укладено Договір про будівництво офісних споруд та бізнес - центру з підземним паркінгом на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яиької та Вознесенського узвозу у Подільському районі міста Києва (надалі -Договір).
Відповідно до пункту 2.2 Договору;, для реалізації цього Договору Сторона-1 та Сторона-2 передають, а Сторона-3 приймає частину функцій Замовника будівництва Об`єкту. Обсяг прав та обов`язків, що передаються Стороні-3 для виконання функцій Замовника будівництва Об`єкту, визначено цим Договором.
Пунктом 2.5 Договору передбачено, що фінансування будівництва здійснюється Стороною-3. Джерелом фінансування будівництва Об`єкту є кошти Сторони-3 та залучені кошти фізичних та юридичних осіб.
В пункті 4.1 Договору наведено перелік прав та обов`язків Сторони-3, зокрема:
4.1.5. Здійснює будівництво виключно відповідно до рішень та дозволів уповноважених державних органів та органів місцевого самоврядування, з дотриманням законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, що діють в Україні, у строгій відповідності з вимогами проектної документації та умовами Договору.
4.1.8. В межах повноважень, передбачених даним Договором, отримує, у тому числі, на своє ім`я, висновки, дозволи, погодження, інші документи, необхідні для здійснення підготовчих та будівельних робіт.
Разом з тим, 12.01.2018 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано ПРИВАТНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «ФІНАНСОВО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «АТІКА» та ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФЕЛІКСІЯ» Містобудівні умови та обмеження № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум 'яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва, які затверджені наказом Департаменту № 32 від 12.01.2018.
Згідно з ч. ч. 2. 4 ст. 26 та ч. 8 ст. 29 З У «Про регулювання містобудівної діяльності», суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.
З урахуванням того, що позивач частково виконує функції Замовника будівництва об`єкта «Будівництво офісних споруд та бізнес-центру з підземним паркінгом» на перетині вул. Верхній Вал, Кожум`яцької та Вознесенського узвозу у Подільському районі м. Києва та за його рахунок здійснюється фінансування будівництва, таким чином Позивач зобов`язаний додержуватись усіх вимог, визначених Містобудівними умовами та обмеженнями № 14467/0/7-1-17 від 28.12.2017, що підтверджує вплив змісту вказаних Містобудівних умов та обмежень на права та обсяг обов`язків Позивача, оскільки недотримання таких вимог є підставою для притягнення останнього до відповідальності, як забудовника.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України. завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із положеннями пункту 2 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
У зв`язку з тим, що оскаржувані положення Містобудівних умов та обмежень №14467/0/7-1-17 від 28.12.2017 не відповідають вимогам законодавства України, будівельним нормам, стандартам і правилам, а також покладають на Позивача, який частково виконує функції Замовника будівництва та за рахунок якого здійснюється фінансування будівництва, не передбачені законодавством обов`язки, що є беззаперечним порушенням прав та законних інтересів останнього, в даному випадку, у відповідності до положень ст. 5 КАС України. Позивач має законне право на звернення з позовом до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання протиправними та скасування таких положень Містобудівних умов та обмежень.
За таких обставин, доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи доказів порушення прав ТОВ «БУДКОМПАНІЯ АРТФЕЛ», є безпідставними та не заслуговують на увагу апеляційного суду.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.      
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги представника Органу самоорганізації населення «Вуличний комітет Воздвиженка» у Подільському районі м. Києва» - Яценка Сергія Анатолійовича, Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   06 липня 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 13 грудня 2021 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак

                                                                                                    М.І. Кобаль