ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 р. 	Справа № 520/3715/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 (головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А.)  по справі № 520/3715/21
за позовом        фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до       Головного управління Держпраці у Харківській області  
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-  скасувати постанову про накладення штрафу № 001 від 17.02.2021;
- судові витрати стягнути з відповідача.
В обґрунтування позову зазначив, що висновки Головного управління Держпраці у Харківській області про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства, а саме введення в обіг продукції, яка не відповідає вимогам законодавства, є безпідставними, не грунтуються на будь-яких доказах, а отже накладення на позивача штрафу є неправомірним.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 у задоволенні позову відмовлено.
ФОП ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що приміщення в якому проводилася перевірка (адреса: АДРЕСА_1 ) не є магазином або  іншим торговельним об`єктом, а окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS, у кількості 1 пара, які знаходилися в даному приміщенні, є власністю позивача та придбані ним для власних потреб , а не для введення їх в обіг та подальшого продажу.
Про вказані обставини позивач зазначав  у поясненнях, наданих під час проведення перевірки, проте цих обставинам судом не надано оцінки.
Крім того, не дослідивши обставини справи, а саме: чи є приміщення за адресою: АДРЕСА_1 магазином, чи здійснює позивач реалізацію товару у зазначеному приміщенні, чи були окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS предметом продажу, суд дійшов хибного висновку про те, що позивач ввів зазначену продукцію в обіг. 
Також вказує, що судом не взято до уваги не надання відповідачем доказів здійснення позивачем реалізації  окулярів захисні жовті торгівельної марки REIS у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , а також,  не відповідності їх встановленим вимогам, крім формальної невідповідності.   
Вважає, що у випадку задоволення його позову, підлягають відшкодуванню понесені ним витрати на правову допомогу , як в суді першої. так і в  суді апеляційної інстанції, в загальній сумі 20 000,00 грн, на підтвердження чого надає акт виконаних робіт від 15.07.2021 та квитанцію від 15.07.2021.
Головне управління Держпраці у Харківській області (далі  - відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання, з вимогою відмовити у відшкодуванні витрат на правову допомогу, з посиланням на те,  що заявлена сума є завищеною, не співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Також вказує, що апеляційна скарга фактично дублює зміст позову, а отже час, зазначений у акті виконаних робіт на її підготовку є завищеним, крім того позивачем не надано доказів сплати гонорару адвокату, що є підставою для відмови у задоволенні заяви.
Крім того, просить врахувати, що Головне управління Держпраці у Харківській області фінансується за рахунок Державного бюджету України.
На підставі ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.
ФОП ОСОБА_1 здійснює продаж робочого одягу та засобів індивідуального захисту.
27.01.2021 наказом Головного управління Держпраці у Харківській області № 103 «Про заходи державного нагляду» призначено проведення планової перевірки характеристик продукції – засобів індивідуального захисту - засобів захисту від ураження електричним струмом (захисні рукавички, які захищають від ураження електричним струмом, килими діелектричні, боти гумові формові діелектричні); засобів захисту рук (захисні рукавчики, які захищають від механічних ушкоджень, хімічних речовин, теплових випромінювань); засобів захисту очей та обличчя (захисний щиток, екрани для обличчя, окуляри, маски та щитки для зварювання, які тримаються руками, або такі, що кріпляться до голови): засобів захисту від падіння з висоти (оснащення, призначене для попередження падання) у магазині "Спецодяг", адреса: АДРЕСА_1 та в інтернет-магазині за посиланням https: promosafe.com.ua ФОП ОСОБА_1 (а.с. 56).
Підставою для проведення перевірки зазначено секторальний план державного ринкового нагляду на 2021 рік.
У період з 28 січня 2021 року по 02 лютого 2021 року, на підставі наказу від 27.01.2021 № 103 та направлення на проведення перевірки від 27.01.2021, посадовими особами Головного Управління Держпраці у Харківській області проведено планову перевірку характеристик продукції ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт перевірки характеристик продукції № 05-03/0037, рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 03.02.2021 № 05-03/009 та № 05-03/010 (а.с. 20-27).
Вказаними рішеннями встановлено обмеження надання продукції на ринку до усунення формальної невідповідності (окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS), яку вводить в обіг ФОП   ОСОБА_1 через магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою   АДРЕСА_1 та в інтернет-магазині за посиланням https: promosafe.com.ua.
Також, 03.02.2021 Головним управлінням Держпраці у Харківській області складено протокол № 001 про виявлене(і) порушення вимог Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" та Закону України "Про загальну безпечність нехарчової продукції" (а.с. 19).
В протоколі зазначено, що ФОП ОСОБА_1 вводить в обіг продукцію (Окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS згідно додатку 1.5 до Акту перевірки від «02» лютого 2021 року № 05-03/0037), на якій відсутнє маркування засобу індивідуального захисту знаком відповідності технічним регламентам, який повинен наноситись на продукцію або на пакування та супровідні документи: не надано декларацію про відповідність засобів індивідуального захисту Технічному регламенту засобів індивідуального захисту, яку повинен скласти виробник або його уповноважена особа чи постачальник; не надано документи з оцінки відповідності вимогам Технічного регламенту засобів індивідуального захисту, яку повинен провести виробник або його уповноважена особа чи постачальник шляхом застосування процедур (модулів оцінки відповідності) визначених постановою КМУ від 13 січня 2016 р. № 95, чим порушено вимоги ч.7 ст.23, п.п. «а» п. 1 ч.2 ст. 24: п. 2 ч. 2 ст.44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» та п. 50, п. 51 Технічного регламенту засобів індивідуального захисту, затвердженого постановою КМУ від 27.08.2008 р. № 761.
На підставі протоколу,  Головним Управлінням Держпраці у Харківській області винесено постанову про накладення штрафу №001 від 17.02.2021, якою ФОП ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення п. 2 ч. 2 ст. 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" та накладено штраф у розмірі 51 000,00 грн (а.с. 16).
Не погодившись із рішеннями від 03.02.21 та постановою від 17.02.21 позивач подав відповідачу заперечення, в яких зазначив, що Окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS придбані для власних потреб, а не для введення в обіг і розповсюдження, що свідчить про відсутність вчинення ним правопорушення.
Не погодившись із постановою відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи постанову, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України № 2735-VI  від 02.12.2010 «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» (далі – Закон № 2735-VI) державний ринковий нагляд (далі - ринковий нагляд) - це діяльність органів ринкового нагляду з метою забезпечення відповідності продукції встановленим вимогам, а також забезпечення відсутності загроз суспільним інтересам.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 Закону № 2735-VI ринковий нагляд здійснюється органами ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності. Сфери відповідальності органів ринкового нагляду включають види продукції, що є об`єктами технічних регламентів, і можуть включати види продукції, що не є об`єктами технічних регламентів.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону № 2735-VI з метою здійснення ринкового нагляду органи ринкового нагляду в межах сфер їх відповідальності, серед іншого: проводять перевірки характеристик продукції, в тому числі відбирають зразки продукції та забезпечують проведення їх експертизи (випробування); приймають у випадках та порядку, визначених цим Законом, рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, здійснюють контроль стану виконання суб`єктами господарювання цих рішень; вживають у порядку, визначеному цим та іншими законами України, заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні порушень вимог цього Закону та встановлених вимог.
Перевірки характеристик продукції проводяться на підставі наказів органів ринкового нагляду та направлень на проведення перевірки, що видаються та оформлюються відповідно до цього Закону. У разі одержання інформації про надання на ринку продукції, що становить серйозний ризик, відповідні накази та направлення видаються і оформлюються невідкладно (ч. 5 ст. 23 Закону № 2735-VI).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23-1 Закону № 2735-VI для здійснення планової або позапланової перевірки характеристик продукції орган ринкового нагляду видає наказ, який має містити предмет перевірки (найменування виду (типу), категорії та/або групи продукції), найменування та адресу об`єкта, де розміщується продукція. На підставі наказу оформляється направлення на проведення перевірки, яке підписується керівником органу ринкового нагляду або його заступником із зазначенням його прізвища, імені та по батькові і засвідчується печаткою відповідного органу.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 2735-VI органи ринкового нагляду проводять перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів, планові - згідно із секторальними планами ринкового нагляду.
Постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).
Пунктом 1 Положення № 96 визначено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Пунктом 7 Положення № 96 встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пп. 21 п. 4 Положення № 96, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний ринковий нагляд у межах своєї відповідальності.
Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону № 2735-VI, термін «введення в обіг», «розповсюдження», «розповсюджувач» вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності».
Введення в обіг - надання продукції на ринку України в перший раз; розповсюдження - надання продукції на ринку після введення її в обіг; розповсюджувач - будь-яка інша, ніж виробник або імпортер, фізична чи юридична особа в ланцюгу постачання продукції, яка надає продукцію на ринку (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності»).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2735-VI суб`єкти господарювання зобов`язані надавати на вимогу органів ринкового нагляду документацію, що дає змогу ідентифікувати: будь-який суб`єкт господарювання, який поставив їм відповідну продукцію; будь-який суб`єкт господарювання, якому вони поставили відповідну продукцію.
Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону № 2735-VI суб`єкти господарювання зобов`язані зберігати документацію, визначену в частині п`ятій цієї статті, протягом строку, встановленого відповідним технічним регламентом, а якщо такий строк технічним регламентом не встановлено: виробник - протягом десяти років з дня введення ним відповідної продукції в обіг; уповноважений представник, імпортер або розповсюджувач - протягом десяти років з дня одержання ним відповідної продукції.
У разі якщо виробник продукції не може бути ідентифікований органом ринкового нагляду, для цілей цього Закону особою, що ввела таку продукцію в обіг, вважається кожен суб`єкт господарювання в ланцюгу постачання відповідної продукції, який протягом узгодженого з органом ринкового нагляду строку (терміну) не надав документацію, що дає змогу встановити найменування та місцезнаходження виробника або особи, яка поставила суб`єкту господарювання цю продукцію ( ч. 7 ст. 8 Закону № 2735-VI).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону № 2735-VI посадові особи, які здійснюють контроль продукції, мають право проводити у випадках і порядку, визначених цим Законом, документальні перевірки та вибіркові обстеження зразків продукції.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону № 2735-VI ринковий нагляд здійснюється відповідно до секторальних планів ринкового нагляду, які щорічно затверджуються органами ринкового нагляду відповідно до сфер їх відповідальності. Секторальний план ринкового нагляду охоплює види продукції відповідно до сфер відповідальності органів ринкового нагляду та визначає належність цих видів продукції до певного ступеня ризику.
Під час перевірок характеристик продукції проводяться документальні перевірки, у разі необхідності - обстеження зразків продукції, а за наявності підстав вважати, що продукція є небезпечною, становить ризик та/або не відповідає встановленим вимогам, - відбір та експертиза (випробування) зразків продукції. Органи ринкового нагляду проводять планові та позапланові перевірки характеристик продукції (ч. ч. 1, 3 ст. 23 Закону № 2735-VI).
Згідно із. ч. ч. 1-3 ст. 24 Закону № 2735-VI органи ринкового нагляду проводять перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів: планові - згідно із секторальними планами ринкового нагляду (частина 1 статті 24 Закону). Під час проведення перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів на підставах, визначених пунктом 1 і підпунктом «а» пункту 2 частини першої цієї статті: на початковому етапі перевірки об`єктами перевірки є наявність на продукції знака відповідності технічним регламентам (у тому числі ідентифікаційного номера призначеного органу з оцінки відповідності), якщо його нанесення на продукцію передбачено технічним регламентом на відповідний вид продукції, та додержання правил застосування і нанесення знака відповідності технічним регламентам Під час проведення перевірки характеристик продукції у її розповсюджувачів на підставах, визначених підпунктом «б» пункту 2 частини першої цієї статті, об`єктом перевірки є документи, що містять інформацію про походження продукції, яка є небезпечною, становить ризик та/або не відповідає встановленим вимогам, та її подальший обіг (договори, товарно-супровідна документація тощо). Якщо розповсюджувач протягом узгодженого з органом ринкового нагляду строку не надав йому зазначені документи, такий розповсюджувач вважається особою, що ввела цю продукцію в обіг. Під час перевірки характеристик продукції на підставі, визначеній в абзаці третьому підпункту «б» пункту 2 частини першої цієї статті, орган ринкового нагляду також проводить перевірку умов зберігання відповідної продукції.
Частиною 3 статті 29 Закону № 2735-VI встановлено, що орган ринкового нагляду невідкладно вимагає від відповідного суб`єкта господарювання вжити протягом визначеного строку заходів щодо усунення формальної невідповідності, якщо цей орган встановить будь-яку таку невідповідність: знак відповідності технічним регламентам було нанесено з порушенням вимог, визначених у відповідному технічному регламенті; не було нанесено знак відповідності технічним регламентам, якщо його нанесення передбачено відповідним технічним регламентом.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 2735-VI обмеження надання продукції на ринку здійснюються шляхом: приведення продукції у відповідність із встановленими вимогами (згідно з частинами першою і четвертою статті 29 цього Закону); усунення формальної невідповідності (згідно з частиною третьою статті 29 цього Закону); тимчасової заборони надання продукції на ринку. Обмеження надання продукції на ринку, визначені у пункті 1 частини першої цієї статті, застосовуються органами ринкового нагляду у випадках, передбачених цим Законом, якщо існує можливість приведення такої продукції у відповідність із встановленими вимогами. Зазначені обмеження можуть застосовуватися до продукції, що надається на ринку, у тому числі тієї, що зберігається на складах виробників (імпортерів), та/або продукції, що перебуває у споживачів (користувачів) (частина 2 статті 30 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 30 Закону № 2735-VI органами ринкового нагляду у випадках, передбачених Законом України «Про загальну безпечність нехарчової продукції», можуть також застосовуватися обмеження введення в обіг або розповсюдження продукції.
Пунктом 2 частини 2 статті 44 Закону № 2735-VI встановлено, що до особи, яка ввела продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважається такою, що ввела продукцію в обіг, застосовуються штрафні санкції у разі: введення в обіг продукції, яка не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених статтею 28 цього Закону та частиною третьою статті 29 цього Закону), у тому числі нанесення знака відповідності технічним регламентам на продукцію, що не відповідає вимогам технічних регламентів, - у розмірі від п`ятисот до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на особу вже було накладено штраф, - у розмірі від тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що до особи не може бути застосовано адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 44 Закону № 2735-VI у випадках виявлення під час перевірки характеристик продукції порушень встановлених вимог, які вважаються формальною невідповідністю.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та вважав, що позивачем введено в обіг окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS, які не відповідають вимогам Закону 2735-VI, а тому на нього правомірно накладено штраф.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.
Судовим розглядом встановлено, що позивача притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51 000 грн. за введенгя в обіг "окулярів захисних жовтих торгівельної марки REIS", які не відповідають п.  51 Технічного регламенту засобів індивідуального захисту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2008 № 761 та вимогам ч. 7 ст. 23, п.п. «а» п. 1 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції».
Колегія суддів зазначає, що  приймаючи  оскаржувану  постанову,  відповідач не надав оцінки доводам позивача, зокрема, що окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS, які знаходилися  в приміщенні магазину «Спецодяг» використовуються ним  для власних потреб, а не для введення в обіг і розповсюдження, та  не є товаром, що підтверджується листом на вимогу від 28.01.2021 (а.с. 30).
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано доказів вчинення позивачем дій направлених на продаж, розповсюдження (надання продукції на ринку) у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (фото стелажів, вітрин для розміщення товару, цінників на товар, тощо) як і не надано матеріали фотофіксації, здійсненої під час проведення перевірки, з яких би вбачався факт здійснення позивачем реалізації та дій направлених на саме реалізацію товару.
З наданих відповідачем фотокарток  окулярів у суду відсутня можливість достеменно стверджувати, що саме окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS були предметом продажу, оскільки на них відсутнє будь-яке маркування (а.с. 60).
Крім того, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, приміщення за адресою: АДРЕСА_1 використовується як офісне, а не торговельне, а ФОП ОСОБА_1 здійснює продаж засобів індивідуального захисту в інтернет-магазині.
Проте, доказів реалізації (дій направлених на реалізацію) позивачем окулярів захисних жовтих торгівельної марки REIS в інтернет - магазині (скріншот сторінки сайту з обраним товаром, доказів оплати (електронна квитанція тощо) відповідачем не надано.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову не дослідив чи були окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS предметом продажу.
Судом не було досліджено доказів на підтвердження зазначених обставин, оскільки відповідач, на якого відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, зазначені докази суду не надав.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про  введення позивачем зазначеної продукції в обіг.
Враховуючи вищенаведене, відсутність будь-яких доказів того, що позивачем було введено в обіг окуляри захисні жовті торгівельної марки REIS, інші доводи сторін не впливають на вирішення справи по суті.
Колегія суддів зазначає, що обов`язковою ознакою введення товару в обіг є вчинення дій по розповсюдженню товару, але в даному випадку вчинення позивачем дій щодо реалізації (дій направлених на реалізацію) окулярів захисних жовтих торгівельної марки REIS відповідачем не доведено, навіть з урахуванням положень ч. 7 ст. 8 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції".
Доказів введення в обіг чи розповсюдження позивачем будь яким способом вищезазначеного товару відповідачем до суду не надано.
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування постанови про накладення штрафу від 17.02.2021.
Натомість суд першої інстанції, неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн та апеляційної скарги – 1 362,00 грн., що підтверджується квитанціями від 09.03.2021 та від 13.07.2021.
Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн (908,00 грн + 1 362,00 грн).  
Щодо  витрат за правову допомогу, понесених у суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 20 000,00 грн.
В підтвердження понесених витрат позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 09/03-21від 09.03.2021, додаток № 1 до нього, акти виконаних робіт № 1 від 14.04.2021 та від 15.07.2021, квитанції від 14.04.2021  та від 15.07.2021.
Згідно з п.п. 1.1 Договору від 09.03.2021 адвокат зобов`язується надавати клієнту правничу (правову) допомогу, щодо представництва та захисту прав і інтересів Клієнта, зокрема, в судах всіх інстанцій в справах, що стосуються Клієнта, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу на умовах, визначених Договором та витрати, необхідні для виконання його доручень.
Пунктом 1.2 Договору передбачено, що клієнт делегує адвокату наступні права: представляти інтереси клієнта та приймати участь у судових засіданнях, розробляти правову позицію у справі, складати позовні заяви, клопотання, скарги та інші необхідні процесуальні документи та подавати їх до суду, знайомитися з матеріалами справи (виконавчого провадження), робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, оскаржувати, рішення і ухвали суду, змінювати підставу або предмет позову, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог, відмовитись від позову, визнавати позов повністю або частково, пред`являти зустрічний позов, користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими КАС України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також вчиняти інші дії, необхідні для виконання умов цього Договору.
За результатами надання правової допомоги складається Акт виконаних робіт, що підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та її вартість (розмір гонорару) (п. 3.1 Договору).
Відповідно до п. 3.2 Договору оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту підписання даного договору та/або з моменту підписання акту виконаних робіт.
На визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару (п. 3.3. Договору) (а.с. 75-76).
Додатковою угодою до Договору від 09.03.2021 сторони погодили, що гонорар адвоката складає 2 000,00 грн  за годину надання правової допомоги (погодинна оплата) (а.с. 77).
Адвокатом в межах вказаного договору надавались наступні послуги позивачу:
-  в суді першої інстанції:
робота з клієнтом по наданню правової допомоги: співбесіда по обставинам звернення до адвоката за правовою допомогою; надання юридичної консультації і роз`яснень з питань наявності/відсутності підстав для скасування постанови про накладення штрафу № 001 від 17.02.2021 – 30 хв – 1 000,00 грн ;
ознайомлення з матеріалами справи наданими клієнтом; з`ясування та розробка правової позиції по складанню адміністративного позову про скасування постанови про накладення штрафу № 001 від 17.02.2021- 30 хв – 1 000,00 грн;
підготовлено адміністративний позов до ГУ Держпраці у Харківській області про скасування постанови про накладення штрафу № 001 від 17.02.2021- 2 год. 30 хв. – 5 000,00 грн;
підготовлено відповідь на відзив ГУ Держпраці у Харківській області на адміністративний позов у справі № 520/3715/21 - 1 год. 30 хв – 3 000,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № 1 від 14.04.2021 (а.с. 78);
- в суді апеляційної інстанції:
підготовлено апеляційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року у справі № 520/3715/21 - 5 год – 10 000,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № 1 від 15.07.2021.
Позивачем сплачено адвокату кошти в загальній сумі 20 000,00 грн, що підтверджується квитанціями від 14.04.2021 та від 15.07.2021.
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 п. 1 ч. 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.  134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи .
Згідно з ч.6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
 З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
 Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч.1 ст.1  Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першоїстатті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
 У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19.
Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц.
Відповідачем надані заперечення на заяви позивача, в яких зазначено про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу з предметом позову та складністю справи.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, позивач просив стягнути на його користь 10 000,00 грн, понесених у суді першої інстанції (з яких 5 000,00 грн -  складання позову, 3 000,00 грн -  складання відповіді на відзив, 2 000 грн -  послуги з роботи з клієнтом по наданню правової допомоги) та 10 000,00 грн - у суді апеляційної інстанції ( складання апеляційної скарги).
Дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем підтверджено понесені ним витрати за послуги його представника зі складання позову, що в сумі становить 5 000 грн.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що понесені позивачем витрати в загальній сумі 15 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг з огляду на наступне.
Колегія суддів зазначає, що послуги з роботи з клієнтом по наданню правової допомоги, співбесіда по обставинам звернення до адвоката за правовою допомогою, надання юридичної консультації і роз`яснень з питань наявності/відсутності підстав для скасування постанови про накладення штрафу, ознайомлення з матеріалами справи наданими клієнтом, з`ясування та розробка правової позиції по складанню адміністративного позову не є окремим видом правової допомоги, а є складовою процесу написання позову.
Послуга зі "складання відповіді на відзив" не потребувала затрат значного часу, оскільки фактично його зміст дублює зміст позову, що спрощувало роботу адвоката при його підготовці.
Щодо послуги зі "складання апеляційної скарги", колегія суддів зазначає, що вона в більшій частині дублює зміст позовної заяви, складається з викладу обставин справи та норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тобто її підготовка не потребувала багато часу, що свідчить про завищення суми витрат, які підлягають сплаті за  послуги, а тому розмір, заявлений позивачем до відшкодування за надання такої послуги 10 000,00 грн, є неспівмірним з реальними затратами часу.
Суд, зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги з приводу вирішення певної (усієї) сукупності питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи і нормативно-правової бази.
Отже, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг,  колегія суддів вважає, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за "складання  апеляційної скарги" є явно завищеним а тому вважає, що обґрунтованою сумою оплати за її написання є половина суми, яка була сплачена за написання позовної заяви у розмірі 2 500,00 грн.
Щодо доводів відповідача про необхідність підтвердження фактично відпрацьованих адвокатом годин певними засобами доказування, а саме, відміткою про знаходження на робочому місці, фото-скрін монітору з відміткою про початок та закінчення роботи, поясненнями свідків, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що підписані (погоджені) сторонами договору акти виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 року є первинними документами, містять інформацію про час, витраченим адвокатом на надання послуг, тобто є належними доказами в розумінні вимог КАС України.
Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Нормами діючих нормативно-правових актів та договором про надання професійної правничої допомоги від 09.03.2021 року не передбачена необхідність підтвердження фактично відпрацьованих адвокатом годин такими засобами доказування, як відміткою про знаходження на робочому місці, фото-скрін монітору з відміткою про початок та закінчення роботи, поясненнями свідків.
Таким чином доводи відповідача про відсутність доказів в підтвердження використаного адвокатом часу на виконання послуг є помилковими.
Так, з урахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі №     816/2096/17 та від 16.05.2019 року у справі № 823/2638/18, колегія суддів зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Посилання відповідача на те, що ГУ Держпраці у Харківській області є державною установою та фінансується з Державного бюджету України, не можуть бути підставою для надання будь-яких привілей стороні у справі лише з огляду на те, що вона є державним органом та не є обставиною, що звільняє відповідача від відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Таким чином, беручи до уваги, що обсяг обставин, які є предметом доказування по даній справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, не є надто значним, ціну позову, заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу, понесені ним у суді першої та апеляційної інстанції, у загальному розмірі 7 500 грн. (складання позову - 5 000, 00 грн. та апеляційної скарги - 2 500 грн.) , так як саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.
При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 по справі № 520/3715/21 - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 № 001 від 17.02.2021.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області (ЄДРПОУ 39779919, вул. Алчевських,40,м. Харків,61002) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. та на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі  7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін