Справа № 456/4125/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2200/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Яніва Н.М. від 26 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и л а : 
рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2021 року в задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Вказане рішення оскаржило АТ КБ «Приватбанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі. 
Вважають рішення незаконним, винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Вважають, що суд безпідставно застосував строк позовної давності, не взявши до уваги докази, що підтверджують факт переривання перебігу позовної давності. Звертають увагу, що з виписки по рахунку вбачається, що останнє погашення заборгованості мало місце 06.10.2020 року. Звертають увагу на те, що відповідачем 06.12.2005 року підписано Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно якої відповідач згоден, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. Вказують, що 25.09.2006 р. відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку. 05.10.2006 року на картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 250 грн., який в подальшому збільшено до 10000 грн. Зазначають, що із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розплачувався за товар в магазині, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заперечення на позовні вимоги, заяв про зменшення розміру позовних вимог, відповіді на заперечення, апеляційної скарги, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ч. 2 ст. 247, ст. 4 ЦПК, ч.1 ст. 251, ст.ст. 252, 530, 1054, 256, 257-258, 253, 264, 267, ч.5 ст. 261, ч.1 ст. 631 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та відмовляючи в позові виходив з того, що 25.09.2006 АТ КБ «ПриватБанк» на підставі заяви відповідача ОСОБА_1 надав відповідачу кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% з розрахунку 360 днів у році. Строк дії картки: 09.2008. Строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки. Порядок погашення кредиту: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на картку Клієнтом так і списанням Банком коштів з Дебетної карки № 6762466765739816. У вказаній заяві ОСОБА_1 своїм підписом ствердив, що ознайомлений та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Також погодився, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Згідно довідки долученої позивачем до матеріалів справи вбачається, що термін дії кредитної картки № НОМЕР_2 визначений до 09/2012 р., тобто по 30 вересня 2012 включно. Відповідно до довідки АТ КБ "ПриватБанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (картрахунок № НОМЕР_2 від 26.09.2006) кредитний ліміт було неодноразово змінено, а саме 13.08.2007 збільшено кредитний ліміт до 10 000 грн., 01.03.2009 зменшено до 6020 грн., 18.04.2009 зменшено до 5550 грн., 21.06.2011 збільшено до 6550 грн., 11.02.2013 зменшено до 4120 грн. Також, суд звернув увагу на виписку по рахунку № НОМЕР_2 , яку надав АТ КБ "ПриватБанк" станом на 10.09.2020 та розрахунок заборгованості за договором б/н від 25.09.2006 станом на 30.09.2020 року, з яких вбачається, що остання розрахункова дія, а саме покупка з використанням кредитної карти № НОМЕР_2 відповідачем була здійснена 26.09.2012, а останній платіж на суму 1,76 грн. здійснено 26.11.2012. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк дії кредитної картки, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановлено, що 25.09.2006 сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком до вересня 2008 року включно, кредитну картку з встановленим кредитним лімітом у розмірі 250 грн., який у подальшому було збільшено та також, як ствердив у довідці позивач, строк дії кредитної карти був продовжений до вересня 2012 року. Кредитні кошти відповідач зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 36,00 % річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами у розмірі 7% річних від суми заборгованості. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, представник відповідача та відповідач вказував на те, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем, жодних проплат по кредитній картці після вересня 2012 року він не вчиняв, а тому сплив строк позовної давності звернення до суду з даним позовом. Так банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки за договором №б/н від 25.09.2006, заяви від 25.09.2006, довідки про зміни умови кредитування та розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості, проте в межах умов, визначених довідкою про умови кредитування.Твердження відповідача про те, що у нього відсутня заборгованість, те що у заяві позичальника відсутня процентна ставка, та те, що невідомо чи саме ці Правила та умови він розумів під час підписання заяви 25.09.2006, а також, що у довідці від 15.10.2012 та 21.11.2012 відсутні дані про наявність у нього заборгованості перед банком, не спростовують фактів встановлених у судовому засіданні, зокрема факту укладення кредитного договору та видачі карткового рахунку № НОМЕР_2 з встановленим кредитним лімітом та наявності заборгованості у зв`язку з порушенням виконання зобов`язань по такому. Судом встановлено, що у заяві від 25 вересня 2006 року, яка разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складає договір про надання банківських послуг, АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 визначено термін дії картки до вересня 2008. В подальшому строк дії кредитної карти було поновлено до вересня 2012, що також не заперечувалось і відповідачем. Таким чином, договір діяв включно до 31.09.2012 року, після чого у банку виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності. Також судом встановлено, що останній платіж на погашення кредиту здійснено 26.11.2012 року, що згідно з ч.1 ст. 264 ЦК Цкраїни, свідчить про переривання перебігу позовної давності, проте даний позов пред`явлено до суду позивачем тільки 15 жовтня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Доводи представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» про те, що ними не пропущено строк позовної давності, так як згідно п.9.12 Умов та правил договір пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії заначено на самій картці, суд оцінює критично, оскільки такі твердження суперечать довідці долученій банком до матеріалів справи, згідно якої строк дії карткового рахунку № НОМЕР_2 визначено до вересня 2012. Всупереч вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів які б свідчили про переукладання кредитного договору №б/н від 25.09.2006 та/або перевипуску картки за цим договором, та отримання кредитної картки № НОМЕР_2 з новим строком дії позивачем не надано. Окрім цього, згідно довідок долучених відповідачем вбачається що станом 15.10.2012 та 21.11.2012 за ОСОБА_1 відсутній картковий рахунок № НОМЕР_2 , що знову ж таки підтверджує той факт, що такий не пролонгувався. В зв`язку із вищевикладеним, суд прийшов до висновку, що вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважав, що у задоволенні таких вимог слід відмовити.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
15.10.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , якому просили з врахуванням заяв про зменшення позовних вимог стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 25.09.2006 року в розмірі 20645,81 грн. (5351,35 грн. – заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 5351,35 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6139 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 9155,46 грн. заборгованість по пені).
В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою отримання таким банківських послуг було підписано Заяву № б/н від 25.09.2006. Відповідач при підписані анкети – заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним на банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування у АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. На підставі договору надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом та відповідачу надано у користування кредитну карту. В подальшому ліміт кредитної картки було збільшено до 10 000 грн.. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості. Однак у процесі користування кредитним рахунком відповідач допустив порушення своїх зобов`язань, у зв`язку з чим допустив заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.08.2020 становить 565 541,42 грн., з яких 5 351,35 грн. – заборгованість за кредитом, 554 140,03 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 6050,04 грн. – заборгованість за пенею.
Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між АТ КБ «ПривтаБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 25.09.2006 року у формі заяви, позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% з розрахунку 360 днів у році. Строк дії картки: 09.2008. Строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки. Порядок погашення кредиту: щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на картку Клієнтом так і списанням Банком коштів з Дебетної карки № 6762466765739816. У вказаній заяві ОСОБА_1 своїм підписом ствердив, що ознайомлений та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Також погодився, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
До матеріалів справи банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором станом на 31.01.2021 року становить 20645,81 грн. і складається із 5351,35 грн. – заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 5351,35 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6139 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 9155,46 грн. заборгованість по пені.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634  цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.  Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами, а також заборгованості по пені.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.09.2006 року, посилався на заяву про отримання кредиту, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.
Дійсно, як вбачається із заяви від 25.09.2006 року такою було передбачено кредитний ліміт, відсоткову ставку, строк дії договору, порядок погашення заборгованості та ніші умови.
Тому слід вважати, що позивач міг би претендувати на повернення отриманих кредитних коштів, суму нарахованих відповідно до умов договору та вимог закону відсотків, інші платежі передбачені умовами укладеного між сторонами договору та закону.
Однак, згідно ст. 256 ЦК України,  позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За ст. 260 ЦК України,  позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.  Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.
За ст. 267 ЦК України,  особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Як також, вбачається з матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, у заяві від 25 вересня 2006 року, визначено термін дії картки до вересня 2008. В подальшому строк дії кредитної карти було поновлено до вересня 2012, що також не заперечувалось і відповідачем.
Таким чином, договір діяв включно до 31.09.2012 року, після чого у банку виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.
Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що останній платіж на погашення кредиту здійснено 26.11.2012 року, що згідно з ч.1 ст. 264 ЦК України, свідчить про переривання перебігу позовної давності та перебіг такого заново, тобто тривалість такого до 26.11.2015 року. Однак даний позов пред`явлено до суду позивачем тільки 15 жовтня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.
Відтак, перебіг позовної давності закінчився в листопаді 2015 року.
Що стосується доводів апелянта про те, що останнє погашення заборгованості мало місце 06.10.2020 року відтак строк позовної давності переривався колегія суддів не бере до уваги, зважаючи на те, що вказане погашення мало місце після закінчення строку позовної давності, тобто поза межами трирічного строку, який завершився у 2015 році.
У той же час тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. 
Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
Така ж ситуація мала місце і у 2018 році коли відповідачем було сплачено на погашення заборгованості 558,67 грн. та 682,39 грн. 25 та 26 лютого відповідно.
Крім цього, судом вірно встановлено, що всупереч вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про переукладання кредитного договору №б/н від 25.09.2006 та/або перевипуску картки за цим договором, та отримання кредитної картки № НОМЕР_2 з новим строком дії позивачем не надано.
Також, згідно довідок долучених відповідачем вбачається що станом 15.10.2012 та 21.11.2012 за ОСОБА_1 відсутній картковий рахунок № НОМЕР_2 , що знову ж таки підтверджує той факт, що такий не пролонгувався.
Враховуючи вказане судом першої інстанції було вірно відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про що було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
       Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                         Р.В. Савуляк 
                                                                        М.М. Шандра