Справа № 450/11/19                                Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/2797/20                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 62

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М.,Цяцяк Р.П.
секретаря Жукровської Х.І.
        з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

У січні 2019 року позивачка  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування.
Вимоги обґрунтовувала тим, що проживала у шлюбі із ОСОБА_6 , до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , у побудованому ними житловому будинку  АДРЕСА_1 омити. У даному будинку залишилася проживати після смерті чоловіка та проживає там і на даний час. До складу спадщини, що відкрилася після його смерті, увійшло 3/4 житлового будинку АДРЕСА_1 . На момент смерті чоловіка та після цього позивачка ОСОБА_3 залишилася проживати у даному житловому будинку, здійснює догляд і поточний ремонт будинку, фактично вступила у володіння та управління спадщиною, як спадкоємець першої черги. Оформити право власності на спадкове майно їй перешкоджає проведення незаконної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1  за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5  по 1/2 відповідно, на підставі рішення суду, яке не виносилося. Вважає, що проведеною державною реєстрацією порушені її права, тому такі підлягають захисту в судовому порядку у визначений позивачем спосіб.
Просила скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , проведеної на підставі рішення Пустомитіського районного суду Львівської області від 28.12.2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення Пустомитіського районного суду Львівської області від 28.12.2007 року; визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області  від  02  липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено повністю.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 , проведеної на підставі рішення Пустомитіського районного суду Львівської області від 28.12.2007.
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , проведена на підставі рішення Пустомитіського районного суду Львівської області від 28.12.2007.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в дохід держави 1065,76 грн. судового збору (по 532,88 грн. з кожного).
Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_5 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що рішення підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі зазначає, що разом з братом зареєстрували право власності на спірний будинок на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.12.2007, справа № 2-1566/07.
Вважає, що сам факт не існування вказаного рішення суду не може бути підставою для позбавлення її права власності в порядку спадкування на спірний будинок, при цьому рішення суду, за яким за нею визнано право власності не скасоване.
Крім цього, до дня смерті батька була зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується відповідною довідкою.
Натомість, суд не встановив чи зверталася позивачка із заявою про прийняття спадщини та чи є постанова нотаріуса про відмову в прийнятті спадщини.
Таким чином, оскільки суд не встановив питання щодо відкриття спадщини та наявності постанови нотаріуса про відмову у прийнятті спадщини, відсутнє порушення прав позивачки, тому суд не мав підстав визнавати за нею право власності на спадкове майно в судовому порядку.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області  від  02  липня 2019 року, винести постанову, якою у задоволенні позову відмовити. 
18.11.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 – ОСОБА_1 . 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на скаргу.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не прибула, не повідомила суд про причину неявки, при цьому судова повістка направлялася за зареєстрованим місцем ОСОБА_7 , однак конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення, з датою 29.11.2021, про те, що адресат відсутній за вказаною адресою, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України слід вважати днем вручення судової повістки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду клопотанняпо суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Ппозивачка ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .
За життя ОСОБА_6 побудував житловий будинок  АДРЕСА_1 . 
Факт належності на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 чоловіку позивача – ОСОБА_6 підтверджується рішенням виконкому Пустомитівської селищної ради депутатів трудящих від 18.04.1968 року №7 про те, що ОСОБА_6 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку; договором про надання ОСОБА_6 в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 ; актом про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 16.10.1989 року, а саме будинку АДРЕСА_1 ; рішенням виконавчого комітету Пустомитівської міської ради народних депутатів №334 від 14.12.1989 року, яким затверджено гр. ОСОБА_6 акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 .
У 1992 році ОСОБА_6 подарував 1/4 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_2 своєму сину, відповідачеві ОСОБА_4 , що підтверджує договір дарування від 10.01.1992 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. До складу спадщини, що відкрилася після його смерті, увійшло 3/4 житлового будинку АДРЕСА_2 .
В свою чергу, згідно даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачами ОСОБА_4 та за ОСОБА_5 зареєстроване право власності по 1/2 ідеальної частки будинку АДРЕСА_2 , за кожним з них, на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.12.2007 року.
Звертаючись з позовною заявою у даній справі ОСОБА_3 просила про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за відповідачами та визнання права власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на 1/2 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та на 1/2 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , не виносилося, а справа не перебувала в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області, проведена реєстрація права власності за відповідачами є незаконною та підлягає скасуванню.
В свою чергу, за життя ОСОБА_6 побудував житловий будинок  АДРЕСА_2 , при цьому, у 1992 році ОСОБА_6 подарував 1/4 ідеальну частину цього житлового будинку своєму сину, відповідачеві ОСОБА_4 , відтак до складу спадщини, що відкрилася після його смерті, увійшло 3/4 житлового будинку АДРЕСА_2 .
Зважаючи на те, що ОСОБА_3 вступила у фактичне управління та володіння майном – 3/4 житлового будинку АДРЕСА_2 після смерті чоловіка  ОСОБА_6 , що підтверджено відповідними у справі доказами, суд визнав за нею право власності на відповідне майно в порядку спадкування.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_5 покликається на те, що вона з братом зареєстрували право власності на спірний будинок на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.12.2007, справа № 2-1566/07. Вважає, що сам факт не існування вказаного рішення суду не може бути підставою для позбавлення її права власності в порядку спадкування на спірний будинок, при цьому рішення суду, за яким за нею визнано право власності не скасоване.
Також, до дня смерті батька була зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується відповідною довідкою.
Натомість, суд не встановив чи зверталася позивачка із заявою про прийняття спадщини та чи є постанова нотаріуса про відмову в прийнятті спадщини. Оскільки суд не встановив питання щодо відкриття спадщини та наявності постанови нотаріуса про відмову у прийнятті спадщини, відсутнє порушення прав позивачки, тому суд не мав підстав визнавати за нею право власності на спадкове майно в судовому порядку.
Як зазначено вище, після відкриття апеляційного провадження у даній справі ухвалою від 12 жовтня 2020 року, на адресу суду надійшло повідомлення про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла позивачка ОСОБА_3 , на підтвердження надано копію свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 28.10.2020, актовий запис № 150 (а.с. 143).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5  на рішення Пустомитівського  районного  суду Львівської області від 02 липня 2019 року – зупинено до залучення до участі у справі правонаступників померлої позивачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
При цьому, ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року відмовлено у залученні до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування як правонаступника позивачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , її спадкоємця ОСОБА_4 .
Правонаступництво – це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні – також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина третя цієї статті). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України), наприклад, смерті фізичної особи.
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України). Якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі, суд зупиняє провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 251 ЦПК України) до залучення до участі у справі правонаступника (пункт 1 частини першої статті 253 ЦПК України). Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України). Заміна сторони правонаступником можлива також на стадії виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України).
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 6 частини першої статті 186 ЦПК України), а у разі, коли провадження у справі вже відкрито, – закриває таке провадження (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України). 
Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі чи припинення юридичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України). 
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
З листа №01-13/315/2018 від 02.11.2018 року, направленого позивачці ОСОБА_3 Пустомитівським районним судом Львівської області встановлено, що згідно даних алфавітного покажчика цивільних справ за 2007 рік в суді не реєструвалася справа за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Одночасно повідомлено, що у 2007 році під номером 2-1566/07 в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу, яку ухвалою суду від 26.06.2008 залишено без розгляду (а.с. 36).
Надавши оцінку вказаному листу №01-13/315/2018 від 02.11.2018, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про те, що оскільки справа за позовом позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом Пустомитівським районним судом Львівської області не розглядалася, то і рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.12.2007 року, яким визнано за відповідачами право власності по 1/2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , не могло бути ухвалено.
Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від  1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно  та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили. 
В свою чергу, пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішення суду, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку  АДРЕСА_1 за за кожним із відповідачів  ОСОБА_4  таза ОСОБА_5 , не приймалося, а справа не перебувала в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області, відповідно відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили стосовно речових прав відповідачів на спірне нерухоме майно, відтак проведена реєстрація права власності за відповідачами є незаконною та підлягає скасуванню.
З врахуванням того, що у вказаній частині суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть позивачки ОСОБА_3 після ухвалення такого рішення, за умови відмови у залученні як її правонаступника відповідача ОСОБА_4 , згідно із частиною третьою статті 377 ЦПК України не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі, тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Разом з тим, колегія суддів перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховую таке.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.
Згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. 
Отже, за змістом указаної норми, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. 
Статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) в редакції, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 було передбачено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року); подав в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року).
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Як вбачається з довідки №4364 від 10.12.2018 року та довідки №4365 від 10.12.2018 року, виданими виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради Львівської області, на момент смерті ОСОБА_6 та після цього, позивачка ОСОБА_3 проживала і залишилася проживати у даному житловому будинку, здійснювала догляд і ремонт будинку, а отже ОСОБА_3 , відповідно до вказаної вище норми ст. 549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном.
При цьому, суд першої інстанції прийшов висновку, що відповідачі (діти померлого) до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися, про що слідує із Витягу зі Спадкового реєстру від 07.05.2019 року про відсутність записів про заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_6 у Спадковому реєстрі.
Натомість, в апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_5 зазначає, що дня смерті батька була зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується відповідною довідкою.
Зокрема, із долученої до апеляційної скарги довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1471 від 07.09.2020, виданої виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 29.10.1998 по теперішній час. Реєстрація місця проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою вбачається також у записах Будинкової книги для прописки громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 . 
З врахуванням того, що згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року (яка булла чинною на час відкриття спадщини після смерті  ОСОБА_6 )  доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бутизапис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку, відповідачка ОСОБА_5 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_6 .
В свою чергу, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.
Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Відтак, визнаючи за позивачкою ОСОБА_3 право власності на все спадкове майно, а саме 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , суд першої інстанції не врахував наявність іншого спадкоємця за законом, а саме дочки ОСОБА_5 , яка прийняла спадщину після смерті батька, а також те, що позивачка ОСОБА_3 не надала суду доказів відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо спадкового майна померлого ОСОБА_6 , що має наслідком неповне з`ясування обставин у справі, тому є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій частині.
Однак, зважаючи на те, що апеляційним судом ухвалою від 14 грудня 2021 року відмовлено у залученні до участі у справі як правонаступника позивачки ОСОБА_3 її сина ОСОБА_4 , відсутність інших правонаступників позивачки, з врахуванням положення частини першої статті 377 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині вимог необхідно закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – скасувати.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 право власності на 3/4 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – закрити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк