Справа № 2-2088/11                                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3821/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                02 листопада 2021 року                                         м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря - Юзефович Ю.І.,
з участю: представника заявника - ОСОБА_1 ,
представника боржника - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Пустомитівської міської ради Львівської області на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа, 

                                      в с т а н о в и в:
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року заяву ОСОБА_3 задоволено.
Поновлено ОСОБА_3 строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа Галицького районного суду м. Львова №2-2088/2011 від 15.12.2011 року.
Видано ОСОБА_3 дублікат виконавчого листа Галицького районного суду м. Львова №2-2088/2011 від 15.12.2011 року.
Ухвалу суду оскаржила Пустомитівська міська рада Львівської області, просить її скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до п.11 ч.1 ст.49 Закону України від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягало закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду у випадку, передбаченому ч.3 ст.75 цього Закону, а саме: якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст.89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження і повертає виконавчий документ до суду, що його видав.
Звертає увагу, що виконавче провадження №30484340 із виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.06.2011 року у справі №2-2088/11 було закінчено 27.06.2013 року, тому строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив 27.06.2016 року. 
Наголошує, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами
Апелянт вважає, що заявник не назвав причин, які можна було б визнати поважними для поновлення пропущеного строку.
На переконання апелянта, відповідь виконавчої служби, на яку посилається заявник, не є належним доказом, оскільки не містить жодної інформації про надсилання чи не надсилання заявнику постанови про закінчення виконавчого провадження. 
Апелянт стверджує, що заявнику було відомо про повторне накладення штрафу на боржника, оскільки він був учасником справи про оскарження постанови державної виконавчої служби.
Зазначає, що заявник протягом семи років не вчиняв жодних дій щодо повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим пропустив встановлені законодавством строки.
Просить врахувати, що згідно з п.17.4 Перехідних положень ЦПК України, дублікат виконавчого листа видається у разі звернення із заявою про це до закінчення строку, встановленого законом для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Заслухавши пояснення сторони боржника в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони стягувача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року в редакції, чинній на момент звернення стягувача до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутись із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. 
Відповідно до ч.1 ст.433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Пунктом 17.4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Отже, названим вище положенням процесуального закону визначено, що суд може видати дублікат виконавчого листа, якщо заява про це подана до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, або якщо є судове рішення про поновлення цього строку у разі його пропущення з поважних причин.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №2-836/11, провадження №14-308цс19), якщо строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30.06.2011 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов`язано Пустомитівську міську раду Львівської області забезпечити ОСОБА_3 житлом, надавши окрему квартиру загальною площею, не менше 92 кв.м. 
На підставі вказаного рішення, Галицьким районним судом м. Львова 15.12.2011 року видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області.
Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 23.12.2011 року відкрито виконавче провадження №30484340.
В подальшому, постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 18.05.2012 року за невиконання рішення суду на боржника накладено штраф у розмірі 850 грн., однак, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2012 року (справа №2а-4626/12/1370) вказану постанову державного виконавця про накладення штрафу скасовано.
Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 25.06.2013 року встановлено повторне невиконання рішення суду про зобов`язання Пустомитівської міської ради забезпечити ОСОБА_4 житлом і за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, на Пустомитівську міську раду накладено штраф у розмірі 1700 грн., однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.09.2015 року вказану постанову державного виконавця скасовано.
27.06.2013 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2088/2011 від 15.12.2011 року.
Відомостей про те, що вказана постанова державного виконавця була направлена разом з оригіналом виконавчого листа стягувачу і отримана ним, немає, оскільки матеріали виконавчого провадження були знищені, що підтверджується актом про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.01.2017 року.
Враховуючи наведені вище норми закону й те, що доказів на підтвердження надсилання та отримання стягувачем постанови про закінчення виконавчого провадження та оригіналу виконавчого листа немає, окрім того, у зв`язку із скасуванням у судовому порядку постанов державного виконавця про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду, стягувач об`єктивно не міг передбачити, що виконавче провадження буде закінчене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення стягувачу такого строку.
Враховуючи наведені вище норми закону й те, що суд першої інстанції задовольнив заяву стягувача про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, - висновок суду про видачу дубліката виконавчого листа є також правильним.
Також необхідно зазначити, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до Конвенції. 
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
Конституційний Суд України у зазначеному рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі - Закон   України № 606-XIV), який втратив чинність 05 січня 2017 року, можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.
Водночас Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року (справа №523/11518/16, провадження №61-5856св21) зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про належне вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
При цьому, накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
До аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов  в постанові від 18 червня 2019 року в справі № 826/14580/16.
У справі, яка переглядається, за наслідками прийняття постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Європейський суд з прав людини у справі «Бурміч проти України» прийняв рішення об`єднати в одній справі більше ніж 12 тис. однотипних заяв та задовольнив їх, не розглядаючи по суті. Суд визнав, що Україна порушила права своїх громадян, які домоглися остаточних судових рішень, але не можуть отримати їх виконання.
У справі «Півень проти України» суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Суд дійшов висновку щодо відсутності в законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Таким чином, в колегії суддів немає правових підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права при вирішенні даного питання, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу Пустомитівської міської ради Львівської області залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 12 листопада 2021 року.

Головуючий                                                         С.М. Бойко 

Судді:                                                                 С.М. Копняк 

                                                                А.В. Ніткевич