Справа № 303/6582/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        23 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої     –   судді Кожух О.А.,
суддів             –   Кондора Р.Ю., Мацунича М.В., 
за участі секретаря –   Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 лютого 2020 року (головуюча суддя Гутій О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Мукачівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Прокуратура Закарпатської області про відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, 

в с т а н о в и в : 

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2-1249/2005 від 23.05.2005 стягнуто з Держави Україна в особі Державного казначейства України на користь позивача 15 249,00 грн. Це рішення набрало законної сили 07.11.2005. 
За цим рішенням судом було видано виконавчий лист № 2-1249, який пред`явлено на виконання до органів державної виконавчої служби. У подальшому головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Бурнос С.В. винесено постанови від 25.10.2006, 25.05.2007 та 27.12.2007 про повернення виконавчого документа стягувачу, посилаючись на те, що бюджетні призначення на відшкодування шкоди, завданої злочином Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік» не передбачені, відповідні рахунки з яких би здійснювалось таке відшкодування в Державному казначействі України відсутні.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.03.2008 постанова головного державного виконавця від 27.12.2007 була скасована та зобов`язано головного державного виконавця Бурнос С.В. відновити виконавче провадження по виконавчому листу № 2-1249 про стягнення з Держави Україна в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 15 249,00 грн.
04.01.2012 позивачем було подано чергову заяву про примусове виконання рішення суду, але 06.01.2012 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим О.О. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа № 2-1249, виданого 07.11.2005.
Позивачка вказувала на те, що на момент звернення до суду з даним позовом вищевказані кошти їй відповідачем не виплачені. Зазначені обставини змусили звернутися до суду із цим позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог (а.с. 85-102 т. 1), ОСОБА_1 остаточно просила стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Мукачівського управління Державної казначейської служби України Закарпатської області шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, суму боргу за невиконаним рішенням - 15 249,00 грн, суму інфляційних втрат за період невиконання рішення суду – 46 511,89 грн, та 3 % річних за період невиконання рішення суду – 6 347,00 грн, а всього – 68 107,89 грн. Також просила стягнути на її користь 100000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду.
Справа розглядалася судами різних інстанцій.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не була залучена Державна казначейська служба України в якості співвідповідача, хоча ОСОБА_1 просить задовольнити позов шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), що, на думку суду, є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13.10.2020 рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2020 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 постанову Закарпатського апеляційного суду від 13.10.2020 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку, що лише незалучення ДКСУ співвідповідачем є підставою для відмови у задоволенні позову. Відмовивши у задоволенні позову з цих підстав, суд першої інстанції та апеляційний суд, погодившись із мотивами рішення місцевого суду при його перегляді, не розглянули справу по суті. Зокрема, суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи щодо належного встановлення обгрунтованості/необгрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем у цій справі зазначено в якості належного відповідача Державу Україна в особі Міністерства юстиції України, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.03.2018 у справі № 522/3454/16-ц. Місцевий суд дійшов необґрунтованих висновків, що незалучення Державної казначейської служби України в якості співвідповідача у цій справі є підставою для відмови у задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу, що був поданий до апеляційного суду 15.10.2020, Міністерство юстиції України просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні апеляційного суду просила рішення місцевого суду залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
22.11.2021 на адресу апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій скаржниця виклала свою позицію по суті справи, просила рішення суду скасувати та увалити нове рішення, яким її позов задовольнити. 
Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Міністерства юстиції України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків. 
ОСОБА_1 , звернувшись у жовтні 2019 року до суду з даним позовом та, визначивши у заяві про зміну (уточнення) позовних вимог (а.с. 85-102 т. 1) відповідачами Державу Україна в особі Міністерства юстиції України, Мукачівське управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, остаточно просила стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Мукачівського управління Державної казначейської служби України Закарпатської області, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, суму боргу за невиконаним рішенням суду від 23.05.2005 у справі № 2-1249/2005, інфляційні втрати та 3 % річних за період невиконання рішення суду, та 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не була залучена Державна казначейська служба України в якості співвідповідача, хоча ОСОБА_1 просить задовольнити позов шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. 
Проте із таким висновком погодитися не можна.
Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі – ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
ЄСПЛ зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).
З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.
Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, та, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24.03.2020 у справі № 818/607/17, від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 10.11.2021 у справі № 308/12866/18. 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що лише незалучення ДКСУ співвідповідачем є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, колегія суддів зазначає, що до участі у справі був залучений територіальний орган ДКСУ – Мукачівське управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області.
Відмовивши у задоволенні позову з підстав незалучення до участі у справі ДКСУ, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо обґрунтованості її позову, а також не врахував позицію (відзиви/заперечення) інших учасників справи. 
Оскільки Верховним Судом за результатами перегляду судових рішень першої та апеляційної інстанції у даній справі у постанові від 16.06.2021 зазначено, що на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу направлено з метою процесуальної економії, тому встановлення обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 здійснюється апеляційним судом. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2005 у справі № 2-1249/2005 стягнуто з Держави Україна в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, заподіяну злочином, в розмірі 15 249,00 грн. (а.с. 12 т. 1). 
Таке судове рішення набрало законної сили 24.06.2005 (а.с. 12 зворот т. 1).
На виконання вищевказаного рішення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 07.11.2005 було видано виконавчий документ № 2-1249, який було пред`явлено до виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України (а.с. 15 т. 1).
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.03.2008 скасовано постанову головного державного виконавця Бурнос С. В. від 27.12.2007 про повернення виконавчого документа № 2-1249 стягувачу ОСОБА_1 ; зобов`язано головного державного виконавця Бурнос С. В. відновити виконавче провадження по виконавчому листу № 2-1249, виданому 07.11.2005 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області, про стягнення з Держави Україна в особі Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 15 249,00 грн. (а.с. 13-14 т. 1). Рішення набрало законної сили 26.03.2008 (а.с. 14 т. 1).
Надалі постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Роєнка Р.В. від 18.11.2008 повернуто виконавчий документ № 2-1249 стягувачу ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що бюджетні призначення на відшкодування шкоди, завданої злочином, Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік» не передбачені, відповідні рахунки з яких би здійснювалось таке відшкодування в Державному казначействі України відсутні (а.с. 22 т. 1).
Указана постанова державного виконавця від 18.11.2008 ОСОБА_1 не оскаржувалася.
04.01.2012 позивачем ОСОБА_1 було подано до виконавчої служби заяву про примусове виконання рішення суду.
06.01.2012 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим О.О. винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) № 2-1249, виданого 07.11.2005 (а.с .23 т. 1).
У цій постанові державного виконавця від 06.01.2012 було зазначено, що відповідно до п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування:
1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів;
2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;
3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;
4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;
5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину. 
У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 7 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, а саме: 
- заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який перераховуватимуться кошти, якщо дані реквізити не зазначені у виконавчому документі, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній;
- оригінал виконавчого документа;
- судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).
До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (платіжні доручення, квитанції про перерахування коштів до відповідного бюджету, довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів дізнання, досудового слідства та прокуратури тощо).
Указана постанова державного виконавця від 06.01.2012 – ОСОБА_1 не оскаржувалася.
Колегія суддів зазначає, що 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, яким встановлено (у ч. 1 ст. 3 Закону № 4901-VI), що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 4901-VI стягувач, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, із заявою про виконання рішення суду, до якої подає відповідні документи та відомості. 
Будь-яких даних про те, що після винесення постанови державного виконавця від 06.01.2012 ОСОБА_1 пред`являла виконавчий документ до виконання до відповідного органу Казначейства – матеріали справи не містять. Натомість, більше ніж через 7 років - у жовтні 2019 року - ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Мукачівського управління Державної Казначейської служби України Закарпатської області, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Прокуратура Закарпатської області про відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень.
Позивачка на обґрунтування своїх вимог зазначала, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2005 у справі № 2-1249/2005 до дня пред`явлення позову не виконано, вказувала, що державними виконавцями не проведено виконавчих дій з примусового виконання рішення у строки визначені Законом України № 606-ХІV «Про виконавче провадження», не вжито заходів передбачених цим законом для його виконання, 
На погляд ОСОБА_1 боржник прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати 15 249 грн, котре встановлено рішенням суду, у зв`язку з чим на її користь слід стягнути як суму 15 249,00 грн, що була визначена до стягнення рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2005, а також у порядку ст. 625 ЦК України, нараховані на цю суму за період із 07.11.2005 (тобто дня видачі виконавчого документу № 2-1249) до 19.09.2019 інфляційні втрати за невиконання рішення суду – 46 511,89 грн, а також суму 3 % річних за період невиконання рішення суду – 6 347,00 грн, що загалом становить 68 107,89 грн.
Позивачка вказувала, що тривалим невиконанням рішення їй завдано моральної шкоди внаслідок моральних переживань, втрати сну та віри в справедливість. Кошти, стягнуті судовим рішенням, були вкрай необхідні їй на придбання ліків для оздоровлення, у зв`язку з їх невиплатою позивачка змушена була, принижуючись, звертатися за допомогою до рідних та друзів. Розмір моральної шкоди позивачка оцінила в сумі 100 000 грн. 
Доводи позивачки про необхідність повторного стягнення суми у розмірі 15 249,00 грн є необґрунтованими, оскільки така вже була стягнута рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2-1249/2005 від 23.05.2005, а її стягнення у рамках даного спору є безпідставним. 
Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів зазначає, що як Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у відповідній редакції), що діяв до 05.10.2016 (ст. 19 ч. 1 п. 1), Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (ст. 26 ч. 1 п. 1), так і Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (ст. 3 ч.2) передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів здійснюється на підставі заяви стягувача про виконання рішення суду.
Отже, ініціатором такої стадії судового провадження як виконання рішення суду - є стягувач. 
Апеляційним судом встановлено, що державними виконавцями не проводились виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду у справі № 2-1249/2005 про стягнення на користь стягувача ОСОБА_1 присуджених сум - внаслідок повернення виконавчого документу, відмови у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа). Відповідні постанови державних виконавців (від 18.11.2008, від 06.01.2012) є чинними.
Враховуючи те, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим О.О. від 06.01.2012 відмовлено у відкритті виконавчого провадження (відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа № 2-1249, виданого 07.11.2005) (а.с .23 т. 1), і повторно до виконавчої служби ОСОБА_1 заяву про виконання рішення суду разом з виконавчим листом не подавала, не пред`являла виконавчий документ до виконання до відповідного органу Казначейства, тому немає підстав вважати, що мала місце бездіяльність органу державної влади (щодо невиконання судового рішення) та є безпідставними посилання позивача на допущення боржником прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, а отже, відсутні підстави для застосування положень ст. ст. 625, 1173, 1174 ЦК України. 
У зв`язку з цим необґрунтованими є доводи щодо стягнення моральної шкоди, позивачка не довела наявності факту неправомірності дій (бездіяльності), якими позивачці завдано моральної шкоди, протиправність діянь заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. 
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та підстав для задоволення позову немає.
Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що лише незалучення ДКСУ співвідповідачем є підставою для відмови у задоволенні позову, суд не перевіряв обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , не розглянув справу по суті спору, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи та свідчить про порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. 
Стосовно заявленого клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 43 т. 1), слід зазначити наступне. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Встановлена апеляційним судом необґрунтованість позовних вимог в цілому є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 
Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст 374, п.п.1,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково .
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 листопада 2021 року.

Головуюча: 

Судді: