ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
02 листопада 2021 року
м. Харків
Справа № 638/2347/21
Провадження № 22-ц/818/4134/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Хорошевського О.М.
суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря Жмай Ю.С.
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань м. Полтава
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року, постановлене суддею Яковлевою В.М., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,
в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, у розмірі 540000,00 гривень, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності. 

В обгрунтування позову зазначено, що 11 вересня 2017 року в порядку вимог cтатті 214 КПК України ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами прокуратури Харківської області, однак, у порушення cтатті 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 11 вересня 2017 року, чим порушила його конституційне право на доступ до правосуддя. В результаті такої неправомірної бездіяльності посадової особи прокуратури вимушений був звернутися до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав. 22 листопада 2017 року слідчим суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 11 вересня 2017 року. 29 листопада 2017 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР за № 42017220000001385 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою cтатті 364, частиною першою cтатті 365, частиною першою cтатті 366, частиною першою cтатті 367, частиною другою cтатті 382 КК України. У даному кримінальному провадженні слідчим Жеваго В. В. неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися слідчими суддями Червонозаводського районного суду м. Харкова ухвалами від 06 березня 2018 року, 07 червня 2018 року, 18 липня 2018 року, 16 лютого 2019 року, 11 вересня 2019 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування. 24 вересня 2019 року матеріали кримінального провадження 42017220000001385 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування та доручено слідчому Мироненко Д. І. 02 квітня 2020 року, як потерпілий, в порядку cтатті 220 КПК України, направив слідчому Мироненко Д. І. клопотання про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні № 2117220000001385 і направити на його адресу відповідний процесуальний документ. Проте до теперішнього часу слідчий не проінформувала про результат розгляду клопотання від 02 квітня 2020 року, виніс немотивовану і незаконну постанову про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні 42917220000001385, не провів необхідних слідчих дій у кримінальному провадженні, чим порушив вимоги cтатей 19, 147 Конституції України, та 2, 8, 9, 40, 55, 91, 92, 93, 130 КПК України, а також право на доступ до правосуддя. Крім того, слідчий, незважаючи на ухвали суду, клопотання, докази в кримінальному провадженні продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки у кримінальному провадженні № 42017220000001385, чим спричиняє йому моральні страждання. Своїми тривалими неправомірними незаконними діями і бездіяльністю, надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразове прийняття слідчим рішень про відмову в задоволенні клопотань, слідчий Мироненко Д.І. спричиняє позивачу моральну шкоду. З вини слідчого позивач, як інвалід 2 групи, людина похилого віку, вимушений витрачати свій особистий час, протягом тривалого часу звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку з чим відчуває глибокі моральні страждання, позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, конституційного права на доступ до правосуддя.

Рішенням Дзержинського міського суду міста Харкова від 13 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постановити нове, у відповідності до вимог Конституції України, практики Європейського суду по данй категорії справ і з урахуванням справедливості, розумності задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що тривалою бездіяльністю слідчого ТУ ДБР йому спричинена моральна шкода, оскільки він вимушений відстоювати свої конституційні права. Також зауважує, що наразі існує практика Верховного Суду стосовно тотожних правовідносин на які суд не звернув уваги.
У відзиві на апеляційну скаргу особою уповноваженою на самопредставництво інтересів ТУ ДБР у м.Полтаві Стороженко А. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходи із того, що оскільки ОСОБА_1 пред`явив позов до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, яке є неналежним відповідачем, із клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача позивач не звернувся у строки та в порядку, передбаченому діючим цивільним процесуальним законодавством, а суд не наділений повноваженнями самостійно залучати до участі у справі співвідповідача або заміняти первісного відповідача належним відповідачем, суд дійшов висновку, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки вимоги заявлено не до того відповідача, який має відповідати за цим позовом, тобто позивачем позов заявлений до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Розглядом справи встановлено, що 11 вересня 2017 року в порядку cтатті 214 КПК України, ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи прокуратури із заявою про кримінальні правопорушення, вчинені посадовими особами прокуратури Харківської області, однак, у порушення cтатті 214 КПК України, протягом 24 годин після подання заяви, відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 11 вересня 2017 року, не було внесено до ЄРДР.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 11 вересня 2017 року. 29 листопада 2017 року посадова особа прокуратури внесла відомості в ЄРДР 42017220000001385 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою cтатті 364, частиною першою cтатті 365, частиною першою cmатті 366, частиною першою cтатті 367, частиною другою cтатті 382 КК України. 

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 березня 2018 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 19 лютого 2018 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 скасовано.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Жеваго В.В. від 21 березня 2018 року про відмову у визнанні потерпілими ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 42017220000001385 скасовано.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2019 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 30 серпня 2018 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 скасовано.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року постанову слідчого з ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Клименка В.О. від 22 липня 2019 року про закриття кримінального провадження № 42017220000001385 від 29 листопада 2017 року скасовано.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року постанову слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого в м. Полтава, Мироненка Д.І. від 06 квітня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 42017220000001385 від 29 листопада 2017 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 364, частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, частиною першою статті 367, частиною третьою статті 382 КК України, скасовано.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.
Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття  і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. 
Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.
Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). 
Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. 
До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).
Таким чином, ОСОБА_1 було предявлено позов безпосередньо до органу який на його думку чпрчинив йому моральну шкоду, та не звернув уваги на правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, де зазначено, що у такій категорії справ відповідачем повинна бути Держава, яка в свою чергу буде приймати участь через орган який спричинив таку шкоду.
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                      О.М. Хорошевський 

Судді:                                                                                   
І.В.Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 03.11.2021.