КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 369/5531/20
 
провадження № 22-ц/824/14509/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторія Вікторівна
третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелкін (Вольф) Тетяна Леонідівна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у складі судді  Усатова Д.Д.
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторії Вікторівни? третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелкін (Вольф) Тетяна Леонідівна про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва, -

 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним свідоцтва.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року у справі № 759/15306/17 було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 .
Стверджував, що для примусового виконання заочного рішення 14 травня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №759/15306/17, який стягувачем ОСОБА_2 було пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Вольф (Павелків) Тетяні Леонідівні.
Зауважував, що постановою приватного виконавця Вольф Т.Л. від 30 травня 2018 року було відкрито виконавче провадження №56502295.
У межах виконавчого провадження № 56502295 приватним виконавцем Вольф Т.Л. винесено постанову від 08 червня 2018 року  про опис та арешт майна боржника                ОСОБА_1 .
Зазначав, що даною постановою було описано та накладено арешт на два об`єкти нерухомого майна, які належали на праві власності позивачу ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок, позначений на плані літерою «А», готовністю 67%, огорожа позначена на плані №1-5, за адресою:  АДРЕСА_1  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 534298332224); земельну ділянку, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою:АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 516342532224).
Вказув, що в подальшому, в межах виконавчого провадження №56502295 приватним виконавцем Вольф Т.Л. описане та арештоване майно було передане для реалізації з прилюдних торгів, організованих ДП «СЕТАМ».
Зазначав, що ДП «СЕТАМ» нібито тричі проводило електронні торги з продажу нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
Позивач указував, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. реєстраційні дії щодо двох об`єктів нерухомого майна були проведені незаконно, в реєстри також незаконно були внесені записи про право власності на спірні об`єкти , що має наслідком недійсність свідоцтва про право власності на дані об`єкти, виданого 18 вересня 2018 року ОСОБА_2 .
Позивач уважав, що з реєстрацією права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_2 нотаріус Нікітенко В.В.   не вчиняла ніяких нотаріальних дій, а тому не могла перебрати на себе функцію державного реєстратора.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року вирішено питання витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з указаним рішенням та додатковим рішенням, 10 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення Києво-Святошинського районного суду                    м. Києва від 02 липня 2021 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду від 19 липня 2021 року скасувати та постановити нове про задоволення позову та вирішити  питання про стягнення судових витрат на користь ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Звертає увагу суду на те, що суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог до одного з відповідачів з інших підстав, а саме у зв`язку з неналежністю відповідача - приватного нотаріуса.
Вказує на те, що за час розгляду справи у суді, змінилися як самі обставини справи, так і правові позиції, застосовані до спірних правовідносин.
Вважає, що з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові № 520/13067/17 (провадження 14-397цс19) від 01 квітня 2020 року, суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог до одного з відповідачів з інших підстав, а саме у зв`язку з неналежністю відповідача - приватного нотаріуса.
Зазначає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову не у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а у зв`язку з тим, що одна з вимог, заявлених до ОСОБА_2 , не є ефективним способом захисту прав.
Звертає увагу на те, що матеріали нотаріальної справи, які надійшли до суду на виконання вимог ухвали від 16 вересня 2020 року, не містять заяви ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на два об`єкти нерухомого майна.
Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення незаконно обмежився припущенням про наявність заяви ОСОБА_2 , та здійснення її реєстрації приватним нотаріусом Нікітенко В.В. в певний час.
На основі голослівних заперечень приватного нотаріуса Нікітенко В.В., суд ухвалив рішення про те, що нотаріусом дотримано вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Вказує на те, з наданої приватним нотаріусом Нікітенко В.В. копії нотаріальної справи вбачається, що заява та квитанція ОСОБА_2 відсутня, копія паспорту ОСОБА_2 зроблена в обкладинці, вірогідно направлялася нотаріусу в електронній формі, що дає підстави стверджувати , що 18 вересня 2018 року ОСОБА_2 взагалі не відвідував нотаріуса Нікітенко В.В. та  ніяких заяв особисто не подавав та не підписував.
Зазначає, що перереєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна не могла бути здійснена нотаріусом Нікітенко В.В. , оскільки майно перебувало під арештом.
Наявність арешту на спірні об`єкти нерухомого майна унеможливлювала здійснення нотаріусом перереєстрації права власності на майно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вказує на те, що єдиним способом відновити в Реєстрі запис про право власності на майно за ОСОБА_1 є ухвалення судового рішення про скасування рішення нотаріуса про здійснення реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 та визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право власності.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 10 550 грн. витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги.
Зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат , а також критерію розумності їхнього розміру , виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що зазначені представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 550 грн. є завищеними. 
12 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
02 листопада 2021 року на електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скарги приватного виконавця Павелків (Вольф) Т.Л., в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість  постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з відсутності порушень нотаріусом порядку внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дійшов висновку, що видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги не відбулись є нотаріальною дією.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте,  колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від                12 березня 2018 року у цивільній справі №759/15306/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватний нотаріус Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторія Вікторівна третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Highlander, укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток у розмірі 1 498 872 грн, моральну шкоду у розмірі                50 000 грн та 8 900 грн судового збору.
30 травня 2018 року постановою приватного виконавця Вольф Т.Д. відкрито виконавче провадження №56502295.
Приватним виконавцем в рамках ВП №56502295 винесено постанову від 08 червня 2018 року про опис та арешт земельної ділянки, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, площею 0,1 га та незавершеного будівництвом житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», готовністю 67%, огорожі позначеної на плані №1-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Приватним виконавцем в рамках ВП №56502295 винесено постанову від 11 вересня 2018 року про передачу земельної ділянки, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, площею 0,1 га та незавершеного будівництвом житлового будинку, позначеного на плані літерою «А», готовністю 67%, огорожі позначеної на плані №1-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Видано Акт від 11 вересня 2018 року про передачу майна стягувачу.
Приватним виконавцем в рамках ВП №56502295 винесено постанову від 18 вересня 2018 року про опис та арешт рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 : автомобіля Renault Logan VAN, д.н.з. НОМЕР_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; усього рухомого майна, яке знаходилося у квартирі АДРЕСА_2 (всього 37 об`єктів); гаражного боксу № НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 .
Приватним виконавцем в рамках ВП №56502295 винесено постанову від 19 вересня 2018 року про передачу рухомого майна з квартири АДРЕСА_2 на відповідальне зберігання ОСОБА_6 від 24 вересня 2018 року про передачу па відповідальне зберігання транспортного засобу «Renault Logan VAN», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_7 .
У подальшому, в межах виконавчого провадження №56502295 приватним виконавцем описане та арештоване майно боржника було передано на реалізацію з прилюдних торгів до ДП «СЕТАМ».
Електронні торги, що проводились ДП «СЕТАМ» було призначено на 13 липня 2018 року, початкова ціна лоту №286133 становила 1310900 грн.
Відповідно до повідомлення ДП «СЕТАМ», електронні торги за лотом №286133 не відбулися у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів, про що сформовано протокол №344706 від 13 липня 2018 року.
Наступні електронні торги було призначено на 15 серпня 2018 року, початкова ціна лоту становила 1114265 грн.
Відповідно до повідомлення ДП «СЕТАМ», другі електронні торги за лотом №286133 не відбулися у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів, про що сформовано протокол №351753 від 15 серпня 2018 року.
Останні електронні торги, що проводились ДП «СЕТАМ» було призначено на 06 вересня 2018 року, початкова ціна лоту становила 917630 грн.
Відповідно до повідомлення ДП «СЕТАМ», треті електронні торги не відбулися у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів, про що сформовано протокол №356193 від 06 вересня 2018 року.
На адресу приватного виконавця надійшла заява стягувача про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника.
На підставі даної заяви та керуючись ч. 9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було винесено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 11 вересня 2018 року, відповідно до якого житловий будинок, позначений на плані літерою «А», готовністю 67%, огорожа позначена на плані №1-5, за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 
11 вересня 2018 року, керуючись ч. 9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було винесено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.
18.09.2018 за реєстровим номером 1728 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. видано свідоцтво про передачу майна стягувачеві ОСОБА_2 , в рахунок погашення боргу, на підставі складеного 11.09.2018 та затвердженого в установленому порядку приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків (до зміни прізвища - Вольф) Тетяною Леонідівною , акта про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, із зазначенням того, що прилюдні торги не відбулися, що передбачено абзацом другим пункту 1 глави 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (в редакції наказу Міністерства юстиції України №2785/5 від 27.08.2018).
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зараз і надалі у редакції Закону від 25 листопада 2014 року) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;
Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації (абзац перший частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Такими документами відповідно до пункту 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (у редакції від 01 січня 2015 року) є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема - рішення суду, що набрало законної сили щодо прав власності та інших речових прав на нерухоме майно (підпункт 10 пункту 37 цього Порядку).
Особливості внесення державними реєстраторами записів до Державного реєстру прав на дату спірних правовідносин врегульовано частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, чинній на час оскаружуваного рішення державного реєстратора), якою визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Наведене дає підстави для висновку про те, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.
Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.
Разом з тим,  колегія  не може погодитися з доводами позивача про обґрунтованість позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення убачається, що спір у справі, що розглядається, фактично стосується права власності на об`єкти  нерухомості, які належали на праві власності позивачу ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок та земельна ділянка,   площею 0,1 га  за адресою: АДРЕСА_1 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від                   30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Таким чином, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Суд першої  інстанціі зазначеного не урахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав його недоведеності, не урахувавши, що відмова у позові за недоведеністю вимог можлива за умови, якщо позовні вимоги відповідають змісту порушеного права та характеру його порушення, а обраний позивачем спосіб захисту є ефективним.
Ураховуючи наведене, суду належало відмовити у задоволенні вимог до приватного нотаріуса з підстав неефективно обраного ним способу захисту, а не за недоведеністю його позовних вимог. А тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Як убачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду із вказаною заявою, посилається на відсутність підстав для оформлення прав власності на спірні об`єкти за ОСОБА_2 з огляду на незаконність дій приватного нотаріуса через порушення вимог Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, спір між сторонами виник з приводу порушення права власності позивача на  будинок та землю внаслідок дій відповідачів щодо реєстрації такого права, тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Судом установлено, що приватним нотаріусом Нікітенко В.В. на підставі ст. 20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» сформовано та зареєстровано заяву про державну реєстрацію права на житловий будинок, позначений на плані літерою «А», готовністю 67%, огорожа позначена на плані №1-5, за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 3222480401:01:100:0282, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, відповідно до законодавства, нотаріус може вчиняти нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії як державний реєстратор відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і такі реєстраційні дії можуть бути пов`язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто бути похідними від них або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника.
А тому суд дійшов вірного висновку, що видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги не відбулись є нотаріальною дією.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав такі підстави для задоволення його позовних вимог:
відсутність повноважень у приватного нотаріуса здійснювати реєстраційні дії, порушення механізму проведення державної реєстрації права власності, що має наслідком скасування відповіЩодо доводів позивача, про порушення нотаріусом порядку внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, необхідно зазначити наступне.
Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
Згідно з п.п. 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.
Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.
За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. 
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що з наданої приватним нотаріусом Нікітенко В.В. копії нотаріальної справи вбачається, що заява та квитанція ОСОБА_2 відсутня, копія паспорту ОСОБА_2 зроблена в обкладинці, вірогідно направлялася нотаріусу в електронній формі, що дає підстави стверджувати, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_2 взагалі не відвідував нотаріуса Нікітенко В.В. та ніяких заяв особисто не подавав та не підписував.
Натомість, стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, якими є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема - рішення суду, що набрало законної сили щодо прав власності та інших речових прав на нерухоме майно (підпункт 10 пункту 37 цього Порядку).
Проте, апелянтом не надано доказів того, що реєстрація права власності на обєкти нерухомості відбувалася з порушенням пункту 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (у редакції від 01 січня 2015 року) 
Судом вірно взято до уваги пояснення приватного нотаріуса Нікітенко В.В., викладені у відзиві на позову заяву від 22 червня 2020 року за вх. № 21527, де, зокрема, зазначено, що час прийняття рішення, зазначений у Державному реєстрі буде пізнішим чим запис про речове право, оскільки відповідно до частини 9 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав за нерухоме майно та їх обтяжень» датою та часом державної реєстрації прав вважається дата та час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором приймається відповідне рішення про державну реєстрацію прав.
Щодо наслідків існування арешту на  майно під час вчинення реєстраційних дій та ефективний спосіб захисту, суд виходлить з наступного:
Так, саме  за заявою  відповідача ОСОБА_2 в межах кримінального провадження №120171160470001707 від 26.07.2017 року ухвалою слідчого судді Малинівсьеого районного суду м. Одеси Корой В.Д. 29.11.2017 року було накладено арешт з забороною відчуження та розпорядження на спірне  нерухоме майно і саме відповідач в кримінальній справі є потерпілою особою, за заявою якого накладено арешт, який  обґрунтований тим, що відносно майна, про яке ставиться питання про арешт, існує сукупність достатніх підстав та розумних підозр вважати, що воно може бути використане для забезпечення цивільного позову у кримінальній справі.
Отже, колегія доходить висновку, що така процесуальна дія як арешт на час вчинення реєстраційних дій ніяким чином не порушувала прав позивача і не ставила під загрозу законність проведення саме реєстраційних дій нотаріусом, оскільки арешт було накладено не в інтересах позивача,а в інтересах відповідача ОСОБА_2 .
Окрім того, наявність арешту не зазначалась як підстава для скасування реєстраційних дій нотаріуса при  подачі позову, не були ці обставини і предметом розгляду  судом першої інстанції.
Враховуючи наведене, суд вірно виходив з того, що відсутні підстави  до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як про це стверджує позивач.
Зазначене свідчить про те, що приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. приймаючи рішення від 18.09.2018 за № 43060821 та за № 43061066 не порушила вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (в редакції наказу Міністерства юстиції України № 2785/5 від 27.08.2018), а  тому суд вірно виходив з того, що  відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва.
Стосовно ухвалення додаткового рішення, то колегія виходить з наступного.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України  передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19.
У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від  23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18).
Заявник  вказує, що під час розгляду зазначеного цивільного провадження, у відповідності до умов договору про надання правової допомоги, та згідно із звітом про виконану роботу АБ «Войтенко та партнери», відповідач фактично поніс наступні витрати:
- здійснено прибуття адвоката у судове засідання, призначене на 28.05.2020 750,00 грн.;
- консультація клієнта щодо спору у справі №369/5531/20 1000,00 грн.
- за вивчення адвокатом тексту позовної заяви, здійснення адвокатом моніторингу судової практики з аналогічних спорів, підготовку адвокатом відзиву на позовну заяву  у справі № 369/5531/20  та подачу 22.07.2020 до Києво-Святошинського районного суду Київської області 2800,00 грн.
- участь адвоката у судових засіданнях, які відбулись 16.09.2020, 22.09.2020, 12.05.2021, 02.07.2021 (4 засідання) 6000,00 грн.
Загалом витрати на професійну правничу допомогу відповідача у зв`язку з розглядом цивільної справи  становлять - 10 550,00 грн.
 Зі змісту заяви щодо розподілу судових витрат вбачається, що представник відповідача просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 550,00 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача у визначені законом строки надано копію договору № 02/09-18 про надання правової допомоги від 03.09.2018 року; акт прийому передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 07.12.2020 року; акт прийому передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 03.06.2021 року; акт прийому передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 02.07.2021 року; звіт про виконану роботу від 02.07.2021 року.
Заява про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу з доказами на підтвердження розміру таких витрат представником  відповідача направлена до суду та на адресу відповідачу 06.07.2021, тобто у встановлені ст. 141 ЦПК України строки.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що розмір витрат, визначений відповідачем на правову допомогу,є співмірним, справа є складною та потребує спеціальних знань та зусиль адвоката, тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, колегія дійшла висновку, що розмір витрат в сумі 10 550,00 грн  доведений належними доказами у справі, є обґрунтованим, дійсним та співмірним, а також необхідним та розумним.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та  ухвалення  нового рішення  про відмову у задоволенні вимог до приватного нотаріуса з підстав неефективно обраного ним способу захисту, а не за недоведеністю його позовних вимог.
В іншій частині підстав для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва, - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року в частині завлених позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Києво-Святошинського району Київської області Нікітенко Вікторіі Вікторівнипро скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «02» листопада 2021 року.

 
Головуючий                                                                                  В.А. Кравець

Судді                                                                                               О.В. Желепа 

                                                                                                                                                  О.Ф. Мазурик