П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 540/903/21	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Херсон;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
12.05.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 04.11.2020 року №128222-5105-2103 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 15 094,83 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що у 2001 році позивачу було надано у постійне користування земельну ділянку площею 78 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, про що оформлено Державний акт ІІІ-ХС №005511 від 25.10.2001 року. Після одержання земельної ділянки позивачем створено та зареєстровано Фермерське господарство «Поляна». Позивач вказує, що відповідно до положень Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (який діяв на момент реєстрації фермерського господарства) особливістю створення фермерського господарства передбачалось одержання громадянином, який виявив бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією, земельної ділянки для набуття правосуб`єктності селянського фермерського господарства як юридичної особи. Наведені умови щодо реалізації громадянином права на створення фермерського господарства передбачає і чинний Закон України «Про фермерське господарство». Надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Таким чином, оскільки фактичним користувачем земельної ділянки є суб`єкт господарювання – Фермерське господарство «Поляна», нарахування позивачу грошового зобов`язання по земельному податку відбулось необґрунтовано та за відсутності правових підстав. Також, позивач зауважує, що до податкового повідомлення-рішення не було додано розрахунок податкового зобов`язання та у рішенні не зазначено граничні строки його оскарження, як це передбачено положеннями п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 04.11.2020 року за №128222-5105-2103, яким визначено позивачу податкове зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 15094,83 грн.
Стягнув на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі. 
Проаналізувавши положення ст.ст. 14, 269, 270, 271 у взаємозв`язку із приписами ст.ст. 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» суд першої інстанції виходив з того, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання. Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Оскільки об`єктом плати за землю в спірних правовідносинах є земельна ділянка, надана у користування позивачеві з метою створення фермерського господарства, майнові права на вказану земельну ділянку перейшли до створеного позивачем фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача і має обов`язок внесення плати за землю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що визначення зобов`язання фізичній особі відбулось необґрунтовано та не у відповідності до норм чинного законодавства, що є безумовною підставою для скасування оспорюваного за цим позовом рішення відповідача.
Під час вирішення спору, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №320/5724/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18, від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц, від 30 червня 2020 року №927/79/19.
В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що передача земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу не була оформлена належним чином, оскільки відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право користування землею, так само як і суміжні права та обов`язки землекористувача, виникають з моменту реєстрації права оренди або права власності на землю. Оскільки орендарем земельних ділянок є фізична особа – позивач, з огляду на приписи абз. 2 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, саме на нього покладено обов`язок сплати орендної плати на земельні ділянки відповідно до акту постійного користування землею. Отже, використання позивачем земельних ділянок через створене селянське (фермерське) господарство не змінює статусу позивача як орендаря земельної ділянки та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату за земельні ділянки.
Аргументи апелянта викладені із посиланням на правові висновки у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 року по справі №808/3798/16, постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018 року по справі №821/490/18 та постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 року по справі №821/4226/14.
У додаткових поясненнях апелянт підтримує свою правову позицію.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, на підставі рішення ХVсесії ХХІІІ скликання Скадовської районної ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області №221 від 27.09.2001 року ОСОБА_1 передано в постійне користування для ведення селянського фермерського господарства земельну ділянку площею 78 га на території Михайлівської сільської ради Скадовського району, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ХС №005511 від 25.10.2001 року.
15.11.2001 року Скадовською РДА Херсонської області видано свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності – юридичної особи - селянського (фермерського) господарства «Поляна», код ЄДРПОУ 31536502.
Відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Селянському (фермерському) господарству «Поляна» оформлено Свідоцтво Серії А01 №012511 про державну реєстрацію юридичної особи.
28.10.2019 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 6524781500:07:001:1138 площею 77,8686 га., для ведення фермерського господарства, комунальної форми власності, нормативна грошова оцінка якої становить 1886842,09 грн.
04.11.2020 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №128222-5105-2103, яким ОСОБА_1 відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб 18010700» за податковий період 2020 року в розмірі 15094,83 грн.
Не погоджуючись із рішенням відповідача, посилаючись на його необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами ст. 23 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.
Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.
Відповідно до ст. 37 Податкового кодексу України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.
Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
За визначенням, наведеним у п.п. 14.1.72, п.п.14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до п.п. 269.1.1, п.п. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Згідно із ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Базою оподаткування земельним податком є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України).
За правилами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналіз наведених правових норм показав, що земельний податок за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується власниками та землекористувачами з дня виникнення права на земельну ділянку, а також права постійного користування, тобто з дня державної реєстрації цих прав. Сплата земельного податку є обов`язком власника та землекористувача, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-XII (який діяв на момент створення позивачем фермерського господарства) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.
Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою.
Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.
На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-XII (який діяв на момент створення позивачем фермерського господарства) право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, має документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, та пройшов конкурсний відбір.
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-XII (який діяв на момент створення позивачем фермерського господарства) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.
Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Частиною 1 ст. 10 вказаного Закону передбачалось, що з селянських (фермерських) господарств плата за землю справляється щорічно у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від якості і місцеположення земельної ділянки виходячи з кадастрової оцінки земель. Розмір орендної плати встановлюється за згодою сторін у договорі оренди.
У зв`язку із прийняттям Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року №973-IV правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначають цим Законом.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України від 19.06.2003 року №973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України (ч. 1 Закону України від 19.06.2003 року №973-IV).
Відповідно до ст. 8 Закону України від 19.06.2003 року №973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Отже, як Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-XII так і Законом України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року №973-IV визначається можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Водночас, встановлюючи обов`язкову передумову одержання земельної ділянки в користування, а також те, що землі фермерського господарства можуть складатися із земельної ділянки, що використовується фермерським господарством, цими законодавчими актами при цьому не встановлюється будь-яких виключень щодо правового регулювання земельного податку. Не встановлюються цими Законами і такі наслідки, як набуття фермерським господарством права постійного користування земельної ділянки, яка була надана громадянину для створення фермерського господарства, в силу факту державної реєстрації фермерського господарства.
Як свідчать матеріали справи та обставини справи, що, хоча земельна ділянка станом на 2020 рік перебувала у фактичному користуванні фермерського господарства, оформлення у встановленому порядку права постійного користування земельною ділянкою за фермерськомим господарством як землекористувачем не відбулось.
Таким чином, оскільки користувачем земельної ділянки є фізична особа ОСОБА_1 , то саме на нього відповідно до ст..ст. 269, 270 Податкового кодексу України покладено обов`язок щодо сплати земельного податку згідно Державного акту на право постійного користування землею.
Той факт, що використання земельної ділянки відбувається через створене позивачем фермерське господарство не змінює статусу позивача як користувача земельної ділянки та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати плату за землю.
Платник податку, як це встановлено п.п. 7.1.1 п. 7.1 Податкового кодексу України, є обов`язковим елементом податку, який визначається виключно нормами Податкового кодексу України.
Статтею 2 Податкового кодексу України встановлено, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.
Разом з цим, оскільки правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №320/5724/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18, від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц, від 30 червня 2020 року №927/79/19 не стосуються правовідносин зі справляння податків і зборів, тобто подібних правовідносин, відповідно до положень ст. 242 КАС підстави для їх врахування при вирішенні цієї справи відсутні.
Враховуючи викладене, оскільки визначення грошового зобов`язання відбулось на підставі належних відомостей про користувача земельної ділянки та даних про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, з урахуванням її площі і місце розташування, колегія суддів вважає, що під час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв на підстав та у межах своїх повноважень, обґрунтовано, а тому обставини для задоволення адміністративного позову відсутні.
Оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі – задовольнити.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                            О.І. Шляхтицький