ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5622/20                Головуючий суддя І інстанції Лях  М. Ю.
Провадження № 22-ц/818/2984/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із житлових відносин, з них
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним виселення,

В С Т А Н О В И В :

        У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила визнати незаконним її виселення з житлового приміщення АДРЕСА_1 та поновити її права на житло шляхом вселення до житлового приміщення АДРЕСА_1 . 
       Позов мотивовано тим, що позивач спільно з ОСОБА_3 за свої кошти побудувала житловий будинок АДРЕСА_1 , проте оформила його іншу фізичну особу - ОСОБА_3 , після чого позивач разом зі своєю матір?ю - ОСОБА_4 тривалий час проживала в зазначеному будинку. 
       Вказує, що 16.07.2019 року ОСОБА_3 продала будинок відповідачу ОСОБА_2 , який 13.12.2019 року без рішення суду із застосуванням фізичної сили та погроз виселив позивача разом із матір`ю з будинку АДРЕСА_1 , чим позбавив їх єдиного наявного житла. 
       Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним виселення відмовлено.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2021 року у задоволенні позовної вимоги щодо поновлення права ОСОБА_1 на житло шляхом вселення відмовлено.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що виселення її із займаного житлового приміщення без рішення суду, за відсутності будь-яких законних підстав для виконання таких дій, а також без надання іншого постійного житлового приміщення відбулось протизаконно.
       Вказує що суд не надав належної оцінки доказам, неповно з`ясував обставини справи, що призвело не невідповідності висновків, викладених у рішення суду першої інстанції обставинам справи.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Відзив мотивовано тим, що надані позивачем докази не підтверджують факт її тривалого проживання у житловому приміщенні, що виключає можливість застосування до позовних вимог судової практики, на яку посилається позивач.
       Позивачем не надано доказів того, що вона провела реєстрацію свого місця проживання як безпритульна. З копії паспорта позивача вбачається, що вона має місце реєстрації АДРЕСА_2 .
       Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником будинку по АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 , позивач не є членом сім`ї відповідача, місце проживання позивача не зареєстровано у встановленому законом порядку за вказаною адресою, письмових домовленостей між сторонами щодо проживання/користування позивачем в зазначеному будинку, у тому числі з попереднім власником проживання не підтверджено, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. 
       Відповідно до  статті 150 ЖК УРСР  громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
       Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
       Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
       Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
       Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрованого за № 4076. 
       Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 06.08.2019 року внесено запис за кримінальним провадженням за № 12019220000001148 на підставі заяви ОСОБА_1 у зв`язку з її зверненням 05.08.2019 року до СУ ГУНП в Харківській області щодо умисних дій невстановлених осіб, які шляхом обману та зловживання довірою, повідомляючи завідомо неправдиву інформацію заволоділи належним їй майном, чим спричинили останній матеріальну шкоду. 
       Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_1 зазначила, що будівництвом будинку займалась позивач, сплачувала комунальні платежі, здійснювала витрати з утримання цього будинку.
       Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що їм відомо що 13.12.2019 року ОСОБА_1 та її матір ОСОБА_4 було виселено невідомими особами з будинку по АДРЕСА_3 .
       У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       За змістом ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
        Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
        Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 . Також не міститься даних про те, що вона є членом сім`ї колишнього власника будинку ОСОБА_3 або теперішнього власника будинку ОСОБА_2 .
       Посилання ОСОБА_1 на те, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_4 та побудувала будинок разом з ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем всупереч вимог закону не надано належних та допустимих доказів зазначених обставин.
       Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – залишенню без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлено 06 грудня 2021 року.

Головуючий –                                                 В.Б. Яцина.

Судді -                                                                 І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський.