Номер провадження: 22-ц/813/3871/21 
Номер справи місцевого суду: 495/1214/20
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
                               Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря                 Хухрова С.В.,
               апелянта                 ОСОБА_1 ,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Іванів П.С.,
               відповідача                 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування даним приміщенням, 
встановив:

06.02.2020 року ОСОБА_3 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування даним приміщенням (а.с.1-3). 
Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 5405790 (а.с.18) та копією технічного паспорту, виготовленого 30.10.2012 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с.19-23).
У вказаному житловому будинку позивачка проживає разом зі своїм сином – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 2014 року їх сумісне проживання разом з сином (відповідачем) в одному будинку стало нестерпним, так як відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить в будинок у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, яке знаходиться в будинку, принижує її людську гідність. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків, в шлюбі не перебуває та ніде не працює.
Крім цього, позивачка зазначила, що відповідач зловживає наркотичними засобами, вирощує на території подвір`я дикорослу коноплю з метою збуту, за що неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, про що свідчать копія ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.06.2014 року та копія вироку суду від 29.09.2014 року (а.с.11-14, 15-17).
Також відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за фізичний та психологічний вплив, про що свідчать копії постанов Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с.6-9).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування даним приміщенням відмовлено (а.с 73-79).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2020 року, та постановлення нового, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.83-86).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведені відповідно до діючого законодавства належні обставини для виселення відповідача, а саме: систематичне порушення правил співжиття; вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, так як незважаючи на антигромадський спосіб життя відповідача ОСОБА_2 , який зловживаючи алкогольними напоями, часто приходить в будинок у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, яке знаходиться в будинку, принижує людську гідність своєї матері – позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується неодноразовими постановами суду про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.173-2 КУпАП, матеріали справи не мають доказів вжиття заходів попередження або громадського впливу до відповідача ОСОБА_2 , які не дали позитивних результатів.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що сумісне життя з відповідачем в одному житловому приміщенні є нестерпним та створює перепони її нормальному рівню життя. Стверджувала, що відповідач не приймає участі у забезпеченні будинку, в якому вони разом проживають, постійно її ображає, застосовує фізичне та психологічне насилля, що призводить до травмування її психіки та здоров`я. Крім цього зазначила, що відповідач зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, за що неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Просила суд виселити відповідача та зняти його з реєстрації з належного їй на праві приватної власності житлового будинку.
В свою чергу, відповідач  ОСОБА_2 категорично заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки, так як він є її рідним сином та офіційно зареєстрований в даному будинку, де проживає тривалий час. Пояснив, що він працює, що в нього є вагітна цивільна дружина, з якою він має намір найближчим часом офіційно зареєструвати свої стосунки. Ніякого психологічного та фізичного тиску на позивачку він не чинить, а навпаки вона провокує сварки, а потім сама визиває поліцію. Вказував, що будинок, в якому він мешкає разом зі своєю матір`ю, залишився після смерті батька, якому він особисто допомагав при житті у його забудові. Вважає, що він також має повне право на цей будинок, в якому він офіційно зареєстрований, весь час проживає, а також приймає участь по догляду за цим будинком.
Зазначив, що він не має наміру чинити сварки, однак позивачка навмисно їх провокує, щоб його виселити з будинку з невідомих причин. Крім цього зазначив, що ні алкоголем, ні наркотичними засобами він не зловживає, так як він постійно на своєму автомобілі їздить до місця роботи. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та не позбавляти його права проживання в даному будинку, як члена сім`ї власника цього будинку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а також звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у тому числі шляхом відшкодування збитків, майнової та моральної шкоди.
Крім того, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним. 
Згідно із статтею 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до 383, а також ч.ч.1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає у належному їй на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними документами (а.с.19-23).

Відповідач, який є рідним сином позивачки, також мешкає у вищевказаному житловому будинку, де офіційно зареєстрований, про що свідчить довідка про склад сімї № 45 від 21.02.2020 року (а.с.4), а також відповідь відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області № ЕП-809/20 від 05.03.2020 року (а.с.32).

Позивач стверджувала, що відповідач веде антигромадський спосіб життя та чинить перепони для належного сумісного проживання, що позбавляє її можливості вести спокійний спосіб життя, у зв`язку з чим вона має намір зняти його з реєстрації та виселити з належного її будинку. 

Вирішуючи даний спір, суд вказав, що відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, суд вказав, що відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином суд дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 05.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709 цс16.
Суд також правильно зазначив, що у відповідності до рішення Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що  заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа — добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

З огляду на викладене, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що враховуючи принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

При цьому суд правильно зазначив, що враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Суд правильно зазначив, що у даній справі виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких учасник справи може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Тобто, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

В даному випадку суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї власника будинку відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, офіційно зареєстрований у даному будинку, з якого позивач ОСОБА_1 має намір його виселити, та весь час там проживає.

При цьому суд виходив із того, що позивачкою не доведені відповідно до діючого законодавства належні обставини для виселення відповідача, а саме: систематичне порушення правил співжиття; вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
На думку колегії суддів висновок суду про те, що позивачкою не було доведено систематичне порушення відповідачем правил співжиття, є помилковим, оскільки цей висновок спростовується фактом неодноразового притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП.
Разом з тим, суд дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не мають жодних доказів того, що до відповідача ОСОБА_2 раніше були вжиті заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Зазначені обставини не дають підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 із займаного в законному порядку житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. 
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне вжити заходів попередження відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про недопущення порушення правил громадського співжиття в будинку АДРЕСА_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.
Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про недопущення порушення правил громадського співжиття в будинку АДРЕСА_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення через відпустку судді Сегеди С.М., святкові і вихідні дні складено 18.10.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева