Справа № 127/15539/21
Провадження № 22-ц/801/2264/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року	Справа № 127/15539/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Виноградським Антоном Павловичем на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Іщук Т.П., в залі суду,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейні відносини між сторонами не склалися, останні спільно не проживають, при цьому донька проживає разом із заявником. На даний час позивач не має можливості працювати, оскільки здійснює догляд за дитиною. Єдиним її джерелом доходу є соціальна виплата та аліменти на утримання дитини, які було стягнуто з відповідача на підставі рішення суду від 04 травня 2020 року в розмірі ј частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача. 
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 звернувшись в суд з позовом просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі ј частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення донькою трьох років.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання в розмірі 1/10 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, тобто з 16 червня 2021 року, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.
В решті вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню дружини, а тому відповідне право позивача є порушене та підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дружини.
Визначаючись щодо розміру аліментів, судом враховано потребу дружини в наданні матеріальної допомоги, часткове визнання відповідачем позову, а також те, що відповідач має достатній рівень доходів, у зв`язку з чим має можливість надавати матеріальну допомогу, виходячи із загальних положень обов`язку по взаємному утриманню.
При цьому, судом враховано наявний у відповідача обов`язок щодо утримання спільної дитини та наявність у нього дитини від іншого шлюбу на користь якої за рішенням суду сплачуються аліменти. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, у апеляційній скарзі зазначено, що місцевим судом не було належним чином досліджено спроможність відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено судом. Зокрема, судом не було враховано доходи відповідача за 2019 та 2020 роки, що відображені ним у щорічних деклараціях, а також наявність у останнього рухомого та нерухомого майна. 
Крім того, скаржником вказано, що у зв`язку з необізнаністю про розгляд справи, не направлення їй відповідачем відзиву на позовну заяву, вона була позбавлена можливості подати відповідь на відзив, клопотання та додаткові докази, які б спростували твердження відповідача щодо відсутності у нього фінансової можливості сплачувати аліменти. 
Також, в обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не врахував те, що ОСОБА_4 , який є сином відповідача від іншого шлюбу та на утримання якого з відповідача стягуються аліменти, 04.10.2021 стає повнолітнім, у зв`язку з чим у відповідача припиняється обов`язок по сплаті аліментів на його утримання. 
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
13.10.2021 представником відповідача на апеляційну скаргу подано відзив у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з посиланням на безпідставність поданої скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також, відзив містить прохання про стягнення з позивача судових витрат за надання правничої допомоги за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18 грудня 2019 року (а.с. 6).
Також, судом встановлено, що сторони проживають окремо, при цьому дитина - ОСОБА_3 проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Загальна сума заборгованості за вищевказаним рішенням суду станом на 31 травня 2021 року становить 6 067,43 грн.
Позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, інших джерел доходу, окрім соціальних виплат по догляду за дитиною та аліментів призначених за рішенням суду, не має.
Крім того, встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Як слідує із постанови державного виконавця Замостянського ВДВС у м. Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 31.05.2021 року про арешт майна у виконавчому провадженні №38280524, на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист №2-1201/09, виданий 03 червня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Загальна сума заборгованості за вищевказаним рішенням суду станом на 26 травня 2021 року становить 40 157,00 грн.
Відповідач є інвалідом 3 групи та учасником бойових дій про, що свідчить довідка МСЕК серії 12ААВ №249061 та посвідчення серії НОМЕР_2 від 22 лютого 2021 року. 
У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає, що його дохід складається з пенсійних виплат та грошового забезпечення, і як зазначено судом першої інстанції, що середньомісячний розмір доходу відповідача становить 23 802,71 грн.
Крім того, відповідачем надано договір оренди від 05 лютого 2021 року, укладений ним з ОСОБА_6 , яка є його матір`ю, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 орендує житло, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та сплачує оренду плату за користуванням майном в розмірі 3 000 грн щомісячно та комунальні послуги.
Саттею 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Відповідно до частини другої та четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).
Право на отримання дружиною аліментів у порядку, передбаченому ст. 84 СК України, не залежить від матеріального стану дружини та від стану здоров`я дитини.
Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу позивачу у розмірі 1/10 частини його доходу, який зроблено судом з урахуванням потреби дружини в наданні матеріальної допомоги, часткового визнання відповідачем позову, достатнього рівня доходів відповідача, що свідчить про можливість останнього надавати матеріальну допомогу, виходячи із загальних положень обов`язку по взаємному утриманню, наявності у відповідача обов`язку щодо утримання спільної дитини та наявності у нього дитини від іншого шлюбу на користь якої за рішенням суду сплачуються аліменти. 
На час постановлення оскаржуваного рішення розмір аліментів на утримання дружини, який був присуджений судом першої інстанції, є об`єктивним і справедливим. 
В обгрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено про необізнаність останньої про розгляд справи, не направлення їй відповідачем відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості подати відповідь на відзив, клопотання та додаткові докази, які б спростували твердження відповідача щодо відсутності у нього фінансової можливості сплачувати аліменти. 
Однак, вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються тим, що судом першої інстанції, відповідно до вимог закону – ч. 4 ст. 274 ЦПК України, дану справу було розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження. При цьому, згідно з матеріалами справи, відповідачем разом із відзивом на апеляційну скаргу було додано докази його надсилання на адресу позивача, зокрема, такі як: опис вкладення у цінний лист, накладну та квитанцію від 05.08.2021 (а.с. 41, 41 – зворотня сторона). 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції сторонам було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі, яка була їм вручена особисто (а.с. 16, 17).
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом доходів відповідача за 2019 та 2020 роки, що відображені ним у щорічних деклараціях, а також наявність у останнього рухомого та нерухомого майна, з огляду на те, що будь – яких доказів на підтвердження наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна позивачем до матеріалів справи не додано, а щодо посилань на доходи відповідача за 2019 та 2020 роки, що відображені ним у щорічних деклараціях, то останні не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на наступне. 
Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Колегія суддів вважає, що поданий доказ, зокрема щорічні декларації відповідача, не підлягає прийняттю, оскільки доказів того, що позивач не мала можливості його отримання та подання раніше до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, суду апеляційної інстанції не надано.
Крім того, у відповідності до пункту 4 статті 83 ЦПК України позивачем не було письмово повідомлено суд першої інстанції про намір подати такий доказ в подальшому, і відповідно з цієї підстави не приймаються до уваги надані докази. 
В даному випадку суд звертає увагу на те, що за певних обставин вказані докази можуть слугувати підставою для пред`явлення відповідного позову про зміну розміру аліментів в порядку визначеному ст. 192 Сімейного кодексу України.
При цьому, матеріали справи не містять будь – яких додаткових доказів того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині у заявленому нею розмірі. 
Щодо викладених в апеляційній скарзі доводів, а саме про припинення обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання сина від іншого шлюбу – ОСОБА_4 , який 04.10.2021 стає повнолітнім, то вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення – 30.08.2021, вказана обставина ще не існувала. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено чи має відповідач можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.
Як зазначено вище, при визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, викладені у статті 182 СК України.
Подаючи апеляційну скаргу позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження можливості сплати відповідачем аліментів на утримання дружини в розмірі ј від його доходу. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами частин п`ятої, шостої та сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Апеляційний суд зазначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім, тому з огляду на встановлені у справі обставини, визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дружини, а саме 1/10 від доходу відповідача, не порушує інтереси сторін.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сторони не позбавлені можливості згодом, після визначення розміру аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (стаття 192 СК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати у зв`язку із апеляційним переглядом покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу пов`язану з переглядом справи в апеляційній інстанції було подано у визначений законом строк.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених судових витрат, відповідач надав апеляційному суду ордер від 12.10.2021, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 27.04.2021, квитанцію про оплату послуг адвоката №ПН558 від 13.10.2021 на суму 3 000 грн, акт №2 здачі – приймання наданих послуг від 13.10.2021 за договором про надання правової допомоги від 27.04.2021. Вказані документи у своїй сукупності підтверджують надання відповідної правничої допомоги та отримання адвокатом коштів у сумі 3 000 грн.
Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).
Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.
Клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката понесених відповідачем, позивачем не заявлялось.
Отже, відповідачем на підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги при перегляді справи в суді апеляційної інстанції надано відповідні докази на суму 3 000 грн, які підлягають стягненню на його користь із позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Виноградським Антоном Павловичем залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді:    В. П. Рибчинський

   Л. О. Голота