Єдиний унікальний номер 233/2493/21 
Номер провадження 22-ц/804/3093/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021  року                                                                                                             м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2021 року в справі номер 233/2493/21 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
В червні 2021 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулось АТ «Акцент-Банк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.02.2020 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 44,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, станом на 05.04.2021 року утворилась заборгованість у загальній сумі 17303,93 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 13351,58 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 3952,35 грн, штраф -0,00 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2021 року позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01.02.2020 року станом на 05.04.2021 року, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11701,25 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати 
Із вказаним рішенням в частині відмовлених позовних вимог не погодився позивач АТ «Акцент-Банк», подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги АТ «А-Банк» в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права.
Зазначає, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач підтвердив під підпис факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них.
Суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом. На підтвердження вірності розрахунку заборгованості позивач надав банківську виписку.
Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором б/н від 01.02.2020 року, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1650,33 грн, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в розмірі 3952,35 грн, апеляційний суд переглядає рішення суду саме в цій частині.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до анкети-заяви від 01 лютого 2020 року відповідачці ОСОБА_1   відкрито банківський рахунок в АТ «Акцент-Банк» (а.с. 6).  
Відповідачка користувалася банківським рахунком, застосовуючи платіжний засіб - банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , строк дії якої до 31.12.2024 року, та яка була видана ОСОБА_1 01 лютого 2020 року (а.с. 48).
ОСОБА_1 за період з 01.02.2020 року по 01.08.2021 року здійснювала витрати з рахунку на придбання товарів і послуг, а також знімала готівку, незважаючи на відсутність на ньому власних грошових коштів, у сукупному розмірі 14721,25 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку (а.с. 46-47).
З розрахунку заборгованості за договором від 01.02.2020 року між сторонами вбачається, що за користування вказаними коштами позивач нараховував відсотки, застосовуючи процентну ставку: пільгова процентна ставка складає - 0,000001 % на місяць, базова процентна ставка - 3,7% в місяць (44,4% річних), тип процентної ставки - фіксований. При невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується процентна ставка в розмірі 7,4% у місяць (88,8 %) - збільшена відсоткова ставка на місяць на суму загальної заборгованості (у випадку наявності простроченої заборгованості). За період з 01.02.2020 по 01.08.2021 позивач нарахував всього витрат по карті на суму 23328,84 грн, у які увійшли витрати, особисто здійснені відповідачем, в розмірі 14721,25 грн та нараховані проценти в загальному розмірі 8607,59 грн, з яких позивач просить стягнути заборгованість за процентами станом на 05.04.2021 в розмірі 3952,35 грн (а.с. 5). 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1650,33 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами в розмірі 3952,35 грн, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується  надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частинами 1, 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Судом встановлено, що в паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», копія якого долучена позивачем зазначено, що він підписаний простим електронним підписом шляхом підтвердження 01.02.2020 року з номера телефону НОМЕР_2 ОТП 6439.
Відповідно до інформаційної довідки, наданої позивачем, відповідач 01.02.2020 року отримала смс-повідомлення на номер НОМЕР_2 із текстом про необхідність ввести відповідний код для підтвердження видачі картки.
Оскільки у смс-повідомленні, надісланому відповідачу з метою підписання ним паспорту споживчого кредиту, не було зазначено, що саме він підписує простим електронним підписом, окрім підтвердження отримання ним банківської картки, та позивачем не були надані будь-які інші докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту та підписала його, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» не був підписаний відповідачем, та не є частиною кредитного договору.
Також судом правильно не взято до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем залишилось не доведеним, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву.
Наявність на сайті банку на час розгляду справи електронного документа «Умови та Правила надання банківських послуг» не спростовує висновків суду, оскільки не підтверджує конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг.
Тому суд першої інстанції правильно послався на правову позицію Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року, відповідно до якої за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Частина 3 статті 1069 ЦК України передбачає, що розмір плати за використання клієнтом коштів банку,  яке  не встановлене договором,  не  може  перевищувати  подвійну  облікову  ставку
Національного банку України.
Судом встановлено, що за період з 01.02.2020 року по 05.04.2021 року розмір облікової ставки Національного банку України коливався від 6% річних до 11% річних, а отже подвійна облікова ставка Національного банку України (12% - 22% річних відповідно) завжди є меншою ніж ставки 44,4% річних та 88,8% річних, які протягом усього часу (з 01.02.2020 року по 05.04.2021 року відповідно) використовувалися позивачем для розрахунку процентів.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач необґрунтовано нарахував проценти за період з 01.02.2020 року по 05.04.2021 року за процентною ставкою 44,4% річних та 88,8% річних.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що, заборгованість за процентами за період з 01.02.2020 року по 05.04.2021 року в розмірі 3952,35 грн, яку просить стягнути позивач з відповідача, є необґрунтованою.
Саме лише посилання позивача на наявність в нього права отримувати проценти за користування кредитними коштами за відсутності обґрунтованого розрахунку розміру його майнових вимог не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
В той же час позовна заява повинна містити, зокрема, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. А отже, встановлення судом обставин, що призвели до необґрунтованості розрахунку сум, що стягуються, які мають системний характер, позбавляє суд можливості самостійно внести корегування в такий розрахунок та захистити право позивача на отримання процентів за користування кредитними коштами, яке було порушене відповідачем.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.02.2020 станом на 05.04.2020, яка включає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11701 гривні 25 копійок (14721,25 - 3020 = 11701,25), зважаючи на те, що судом встановлений сукупний розмір витрат, здійснених особисто відповідачем, в сумі 14721,25 грн, а також сукупний розмір платежів, здійснених відповідачем на погашення заборгованості, в сумі 3020 грн, водночас судом не було встановлено сукупний розмір заборгованості за процентами, оскільки позивач не надав відповідний обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, а отже, вказані платежі відповідача в сумі 3020 грн не можуть бути віднесені судом на погашення заборгованості за процентами.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 01.02.2020 року  в розмірі 5602,68 грн, яка включає: 1650,33 грн - з заборгованість за тілом кредиту та 3952,35 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної  інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.   
Разом з тим, апеляційний суд вважає що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції необхідно виключити посилання на відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення сум - 5071,87 грн та 16059,00 грн з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки, помилково зазначив про заявлення вимог про стягнення 5071,87 грн - процентів за користування кредитом та пені в розмірі 16059,00 грн.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, про необхідність змінити рішення суду першої інстанції відповідно до   ст. 376 ЦПК України.  
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - задовольнити частково.
Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2021 року - змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на підстави щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 5071,87 грн та пені в розмірі 16059,00 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року.

Суддя: