Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/2736/16-ц
провадження № 61-13633св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року в складі судді: Тарасова А. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частину незавершеного будівництвом житлового будинку.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2008 року та мають чотирьох дітей. За час спільного проживання та ведення господарства, ними за спільні грошові кошти 08 квітня 2009 року було придбано земельну ділянку та дачний будинок АДРЕСА_1 , розташований у ДБК «Металург», в якому після реконструкції мешкає вся її родина. 17 березня 2015 року ними був зареєстрований шлюб, однак питання щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, між ними вирішено не було.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:
встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року, тобто до дати реєстрації шлюбу; 
визнати об`єкт незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 647,5 кв. м, з готовністю до експлуатації - 100 %, який не зданий до експлуатації, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з правом подальшого введення до експлуатації; 
визнати за нею право на Ѕ частину об`єкту спільної сумісної власності подружжя - незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , розташованого у ДБК «Металург», загальною площею - 647,5 кв. м, який не зданий до експлуатації, з готовністю до експлуатації - 100 %, розташованого на земельній ділянці, яка придбана на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., зареєстрованого у реєстрі за № 59.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Встановлено факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з червня 2008 року по 17 березня 2015 року, тобто до дати укладення шлюбу.
 
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 647,5 кв. м з готовністю до експлуатації 100 %, розташований на земельній ділянці площею 0,0515 га.
 
Визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину об`єкту незакінченого будівництвом будинку АДРЕСА_1 , розташованому у ДБК «Металург», загальною площею 647,5 кв. м, з готовністю до експлуатації 100 %, ринковою вартістю 17 389 838 грн, розташованого на земельній ділянці площею 0,0515 га, з правом подальшого введення до експлуатації у встановленому законом порядку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_2 визнав позовні вимоги, як щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з червня 2008 року по 17 березня 2015 року, так і стосовно визнання права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таке визнання позову відповідає наданим сторонами доказам обґрунтованості позову, який узгоджується з нормами матеріального права.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О., апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_3 , а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.
 
Короткий зміст постанови касаційного суду 
 
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 рокукасаційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, щозвертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 вказувала на те, що ОСОБА_2 у період з 2008 по 2015 роки перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому не міг проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 та вести з нею спільного господарства. Апеляційний суд не перевірив вказаного доводу ОСОБА_3 , встановлення якого необхідно для правильного вирішення справи, оскільки у разі підтвердження факту того, що ОСОБА_2 у період з 2008 по 2015 роки перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частину незавершеного будівництвом житлового будинку. Більш того, ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції заявляла клопотання про витребування з відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області інформації щодо того, коли та з ким ОСОБА_2 перебував у шлюбі, проте апеляційний суд безпідставно не задовольнив таке клопотання. 
 
Касаційний суд вказав, що ОСОБА_3 надала апеляційному суду копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, яким, зокрема: зобов`язано ДБК «Металург» поновити членство ОСОБА_3 у ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року, визнавши її право на пай в розмірі 5 млн карб., сплачений за 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,0515 га; витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 (том 2, а. с. 7-9). Апеляційний суд не надав належної оцінки вказаному судовому рішенню та залишив у силі рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_1 права на 1/2 частину об`єкту незакінченого будівництвом будинку АДРЕСА_1 , розташованому у ДБК «Металург», загальною площею 647,5 кв. м, з готовністю до експлуатації 100 %, ринковою вартістю 17 389 838 грн, розташованого на земельній ділянці площею 0,0515 га, з правом подальшого введення до експлуатації у встановленому законом порядку. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що права ОСОБА_3 не порушені, є суперечливими, оскільки у такому разі суд повинен був закрити апеляційне провадження, так як вона не брала участі у справі, а з апеляційною скаргою до суду можуть звернутися, зокрема, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки (частина перша статті 292 ЦПК України 2004 року). Таким чином, апеляційний суд не надав належної оцінки її доводам щодо права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 рокуапеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд погодився із судом першої інстанції стосовно того, що стороною позивача надано докази істотного поліпшення спірного будинку за рахунок спільних затрат, висновок експерта містить вартість здійснених поліпшень на час проведення експертизи та становить 17 389 838 грн. Доводами апеляційної скарги встановлені фактичні обставини справи не спростовані. Об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можна визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Посилання на те, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2012 року ОСОБА_3 поновлена в членстві ДБК «Металург» та у ОСОБА_2 витребувано земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний будинок, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий на його ім`я, не спростовує того факту, що об`єкт незавершеного будівництва зведений за час спільного проживання без реєстрації шлюбу до 20 грудня 2012 року та є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визначенням часток. Поновлення в членстві ОСОБА_3 в ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року та визнання за нею права на пай в розмірі 5 млн крб., сплачений за 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0515 га, не позбавляє її права на захист порушених прав у визначений законом спосіб. Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аргументи учасників справи
 
11 серпня 2021 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу, в якій просила: оскаржені судові рішення скасувати; ухватити нове рішення, яким повністю відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач та відповідач вступили у зговір, зловживаючи своїми процесуальними правами, подав цей позов до відповідача за відсутності спору між ними, який відповідач визнав, щоб уникнути виконання судового рішення у справі № 2-218/11 про витребування земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Змова позивача та відповідача, відсутність між ними спору у справі № 522/2736/16-ц, зловживання правами на шкоду законним правам та інтересам ОСОБА_3 свідчать про знущання з системи правосуддя в Україні.
 
Вказує, що суд не надав оцінки тому, що в 2009 році під час руйнування дачного будинку слідчий виніс постанову про заборону ведення будівельних робіт ОСОБА_2 та передав йому дачу на відповідальне зберігання, однак той ігноруючи заборону, продовжив будівництво, внаслідок чого на нього неодноразово було накладено штраф, який той оплатив, та незважаючи ні на що, продовжував самочинне будівництво. Суд апеляційної інстанції доводів ОСОБА_3 у повному обсязі в своєму судовому рішенні не виклав та їх не спростував, мотивів відхилення не зазначив, чим порушив статтю 6 Конвенції про захист прав ї основних свобод людини, яка надає кожній людині право на справедливий суд і бути почутою судом, що має бути відображено у судовому рішенні як виклад доводів сторін. Дана справа № 522/2736/16-ц була вже предметом розгляду у Верховному Суді і постановою Верховного Суду була направлена на новий розгляд до апеляційного суду з метою належного встановлення та дослідження обставин та з посиланням на необхідність апеляційному суду врахувати доводи ОСОБА_3 . Відповідно до статті 417 ЦК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 27 вересня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що сторони є батьками чотирьох дітей: дочки ОСОБА_4 , 2000 року народження, дочки ОСОБА_5 , 2010 року народження; сина ОСОБА_6 , 2014 року народження; дочки ОСОБА_7 , 2016 року народження.
 
На підставі договору дарування від 08 квітня 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 576, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар дачу, яка складала 41/1000 частин у ДБК «Металург» по АДРЕСА_1 , загальною площею 55,1 кв.
 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 квітня 2009 року № 22507498, право власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_2 .
 
На підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2009 року, зареєстрованого за № 579, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану у ДБК «Металург» по АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони провели реконструкцію дачного будинку.
 
У висновку судово-будівельної експертизи від 08 червня 2016 року № 012/16 вказано, що площа реконструйованого будинку АДРЕСА_1 збільшена до 647,5 кв. м, будівельно-монтажні та опоряджувальні роботи виконані у повному обсязі (100% готовності). Усі інженерні мережі та санітарно-технічне обладнання встановлено, підключено та функціонує (роботи виконані у 100% обсязі). Роботи по благоустрою придбаної ділянки виконані у повному обсязі. Вказаний будинок придатний до експлуатації, готовність до експлуатації 100%
 
Відповідно до листа від 07 листопада 2009 року за № 08.1-5699 УДР Головне управління юстиції в Одеській області перевіркою, проведеною за період з червня 2008 року по 17 березня 2015 року за даними Державного реєстру актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виявлено, що 17 березня 2015 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрували шлюб. Інших актових записів, які б підтверджували перебування у шлюбі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за період з червня 2008 року по 17 березня 2015 року не виявлено.
 
В актовому записі № 346 від 17 березня 2015 року, складеному Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, у графі «сімейний стан» відносно нареченого ОСОБА_2 вказано «у шлюбі не перебував», відносно нареченої ОСОБА_1 вказано « у шлюбі не перебувала». 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ДБК «Металург», ОСОБА_2 , Одеської міської ради, за участі третьої особи - Головного управління Держземагентства в Одеській області, про визнання частково недійсним протоколу загальних зборів, визнання недійсними державних актів на землю, скасування рішення Одеської міської ради, витребування земельної ділянку у добросовісного набувача, задоволено.
 
Визнано незаконними дії щодо внесення виправлень до рішення загальних зборів членів ДБК «Металург», оформленого протоколом № 1 від 14 серпня 1994 року. Визнано частково недійсним протокол № 1 від 14 серпня 1994 року загальних зборів членів ДБК Металург» в частині передачі паю ОСОБА_11 - ОСОБА_8 . Зобов`язано ДБК «Металург» поновити членство ОСОБА_3 в ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року, визнавши її право на пай в розмірі 5 млн крб., сплачений за 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка розташована на земельної ділянці площею 0,0515 га. Рішення Одеської міської ради № 3245-IV від 11 жовтня 2004 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 скасовано. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОД № 046738 від 16 грудня 2004 року, виданий ОСОБА_8 . Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , вданий на ім`я ОСОБА_2 .
 
У справі № 2-218/11 встановлено:
            платником паю за домоволодіння по АДРЕСА_1 , а також членом ДБК «Металург`з 14 серпня 1994 року була та є ОСОБА_3 , а ОСОБА_8 , використовуючи підроблений протокол, неправомірно зареєстрував за собою право власності на 41/1000 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 ;
            16 грудня 2004 року ОСОБА_8 , використовуючи незаконні документи про реєстрацію за ним права власності на 41/100 частину домоволодіння, незаконно отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
            08 квітня 2009 року ОСОБА_8 , завідомо знаючи про існування звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, проведення експертизи з приводу підробки протоколу загальних зборів членів ДБК «Металург», з метою ухилення від відповідальності та повернення майна законному володінню ОСОБА_3 , подарував ОСОБА_2 домоволодіння по АДРЕСА_1 та за договором купівлі-продажу продав земельну ділянку, розташовану також за адресою: АДРЕСА_1 . Після придбання земельної ділянки ОСОБА_2 отримав державний акт на вищезазначену земельну ділянку;
            у рамках кримінальної справи постановою слідчого від 22 липня 2009 року ОСОБА_2 було заборонено проводити будь-які будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 в порушення зазначеної заборони в серпні 2009 року зніс домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).
 
Аналіз норм СК України дозволяє зробити висновок, що встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правові категорії покликані забезпечити визначеність в приватних відносинах, захист прав та інтересів. Натомість ініціювання спору про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкту незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. 
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України, у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої постанови апеляційного суду).
 
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України, у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої постанови апеляційного суду).
 
Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. У разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
 
У статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент набрання законної сили судовим рішенням в справі № 2-218/11) передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Судові рішення інших держав є обов`язковими до виконання на території України за умов, визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
 
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої постанови апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення оскарженої постанови апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкту незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення, судове рішення стосується прав та/або інтересів особи на користь якої постановлено таке судове рішення.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року по справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті». 
 
У справі, що переглядається: 
апеляційний суд не врахував, що встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкту незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні, як приватно-правові категорії, покликані забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів. Натомість ініціювання спору про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим;
апеляційний суд не звернув увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкту незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення, судове рішення стосується прав та/або інтересів особи, на користь якої постановлено таке судове рішення;
апеляційний суд не врахував, що: позов в цій справі пред`явлено в 2016 році, після звернення з позовом та ухвалення рішення в справі № 2-218/11; відповідач  ОСОБА_2 , який був також відповідачем і в справі № 2-218/11, позовні вимоги визнав. Тому апеляційний суд не надав належної оцінки рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, яке набрало законної сили, та обставинам які встановлені в справі № 2-218/11 з позицій унеможливлення чи уникнення виконання рішення в справі № 2-218/11 внаслідок задоволення позову в цій справі, та, що внаслідок судовим рішенням в цій справі вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 ;
за таких обставин, апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги та зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року по справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21) та в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20),колегія суддів вважає, що: оскаржена постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати; передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року скасувати.
 
Передати справу № 522/2736/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                               Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук