Ухвала
іменем України 
29 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 285/1119/19
провадження № 51- 4709 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого, востаннє вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2013 року за ч.3 ст.185, із застосуванням ст.71 Кримінального кодексу України (далі – КК),
на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2021 року,
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 рокуОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна. 
Постановлено задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_5 – 2 305 грн на відшкодування  матеріальної шкоди та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2021 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Зазначеним вироком засуджено також ОСОБА_7 , який касаційну скаргу на  судові рішення не подав. 
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року на підставі п.2 ч.2 ст.428 КПК  відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого   ОСОБА_6 на зазначені судові рішення. 
 
За вироком суду  ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 14 лютого 2019 року, близько 03:00, за попередньою змовою з ОСОБА_6 ,  з метою заволодіння майном ОСОБА_5 , прийшли до квартири АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 подзвонив у дзвінок цієї квартири, а коли потерпіла ОСОБА_5 відчинила двері, він без відриву у часі, умисно, раптово штовхнув ОСОБА_6 на потерпілу, внаслідок чого остання впала у коридорі квартири спиною на підлогу, коли вона піднялася, ОСОБА_4 , тримаючи у правій руці іграшковий пластмасовий пістолет чорного кольору, приставив його до скроні ОСОБА_5 , висловлював погрози про застосування насильства,  небезпечного для її життя та здоров`я,  та остання, сприйнявши іграшковий пістолет як справжній, а погрози – як реальні і небезпечні для свого життя й здоров`я, стала чинити опір та рукою вибила пістолет з руки ОСОБА_4 . Після чого останній, спрямовуючи свої агресивні дії на подолання опору потерпілої, схопив обома руками її за шию та почав душити, від таких дій ОСОБА_5 не втрималась на ногах та впала на підлогу, а ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, зняв з вух потерпілої сережки вартістю 3 893,40 грн та з шиї зірвав ланцюжок вартістю 4 153,50 грн, зі срібною підвіскою у вигляді хрестика вартістю 1 500 грн. Внаслідок застосування насильства потерпіла ОСОБА_5 втратила свідомість. 
У цей час ОСОБА_6 , знаходячись у інших кімнатах квартири потерпілої, заволодів її грошима в сумі 500 грн з  гаманця, який знаходився на столі в кухні, та мобільним телефоном «NОКІА» вартістю 150 грн, з сім карткою ПрАТ «Київстар» вартістю 55 грн, який знаходився у спальній кімнаті квартири.
Заволодівши майном потерпілої, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишили місце події, заподіявши ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 10 251,90 грн, а також тілесні ушкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 5 жовтня 2021 року касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У вказаний строк засуджений  звернувся до касаційного суду із повторною скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій порушує питання про перегляд вироку суду першої інстанції у касаційному порядку на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений посилається на те, що:
– суд першої інстанції безпідставно застосував положення ч.3 ст.187 КК, оскільки наведені докази у вироку не підтверджують наявність у його діях саме розбійного нападу з проникненням у житло, між ним та  ОСОБА_9  не було домовленості на вчинення саме розбійного нападу,  висновки суду не підтверджуються дослідженими доказами в судовому засіданні;
– судом не враховано його пояснення про те, що він зайшов до потерпілої купити спиртне, при цьому кваліфікуюча ознака проникнення в житло відсутня, оскільки режим доступу до помешкання потерпілої був вільним, так як двері вона відчинила сама, про що суд зазначив у вироку;
– суд у вироку не вказав кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК, що є порушення його права на захист в цій частині;
– судом не враховано, що вплив на потерпілу був незначний, зважаючи на дані, що містяться у висновках судових медичних експертиз № 112 і № 175 від 13 березня 2019 року, а наявність легких тілесних ушкоджень у потерпілої може свідчити про наявність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК.
Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону  ОСОБА_4 у скарзі зазначає про те, що:
– за наявності суперечливих доказів у кримінальному провадженні, що мають істотне значення  для висновків суду, у вироку суд не зазначив, чому взяв до уваги одні докази, а інші не врахував;
– суд у вироку не навів мотивів щодо його позиції та сторони захисту в частині безпідставної та необґрунтованої  кваліфікації дій за ч.3 ст. 187 КК;
– суд апеляційної інстанції переглянув вирок суду першої інстанції та залишив його без змін.
Крім того, засуджений   ОСОБА_4 зазначає, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та визначення розміру покарання. 
Вважає, що судом не враховано правові висновки:
–  Великої палати Верховного  Суду, зазначені у постанові від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16), зокрема про те, що для правильної кваліфікації дій особи за ч.3 ст. 187 КК також важливим є встановлення умислу особи на заволодіння чужим майном;
– Верховного Суду України, що міститься в постанові від 15 листопада 2012 року (провадження № 5-515 кс 12) про те, що при наданні правової оцінки необхідно виділяти фізичні та юридичні критерії розуміння поняття –проникнення, а саме факт входження до приміщення чи житла, час, спосіб, місце і обставини потрапляння до приміщення з урахуванням режиму доступу до нього та  до майна, яким бажає заволодіти особа, а також незаконність входження до приміщення чи житла, мета, якої досягає особа вчиняючи обрані дії.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений порушує питання про перегляд судового рішення в тому числі з підстави невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК  не відноситься до підстав для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції та виходить за межі його перегляду.
Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції на обґрунтування винуватості  ОСОБА_4 за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_5 послався на:
- показання обвинуваченого ОСОБА_4 , який не заперечував, що з ОСОБА_6 прийшли у квартиру потерпілої, однак заперечував застосування ним до потерпілої сили та те, що він погрожував їй пістолетом і брав з її квартири коштовності. Уже вдома ОСОБА_6 з пакета дістав і показав йому пляшку горілки, гроші та прикраси;
- показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який пояснив, що пішов з ОСОБА_4 до потерпілої ОСОБА_5 , з якою був знайомий, щоб купити горілку, з собою у нього був пакет, в якому був іграшковий пістолет,  і коли прийшли до квартири, потерпіла відкрила двері, він впав на неї, так як йому стало погано, ОСОБА_4 підняв його і він пішов на кухню, де пив горілку. Потім почув крик, вийшов в коридор, потерпіла в цей час бігала по кімнатах, він, побачивши, що його пакет з подарунками розкиданий по підлозі, почав збирати речі, і видно випадково підібрав коштовності потерплої, які виявив уже в себе вдома;
- показання потерпілої ОСОБА_5 про те, що в день події у двері її квартири подзвонив ОСОБА_10 . Вона ще не встигла відкрити, як він штовхнув двері і обвинувачені вдвох увірвалися в квартиру, ОСОБА_4 приставив до її скроні пістолет і почав кричати, щоб вона віддала гроші, вона чинила опір та вибила пістолет з рук останнього, від чого впала на підлогу, а ОСОБА_4 почав її душити, після чого вона втратила свідомість. ОСОБА_11 та ОСОБА_4 також заходили до кімнати квартири, з якої було викрадено коштовності, гроші, мобільний телефон.
Як вбачається з вироку, незважаючи на невизнання вини обвинуваченим за ч. 3 ст. 187 КК, суд першої інстанції дослідив й інші наявні в провадженні докази, а саме:
- дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 лютого 2019 року;
- дані протоколу огляду місця події від 14 лютого 2019 року з фототаблицями до нього;
- дані висновку експерта № 175 від 13 березня 2019 року, відповідно до яких у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів на слизовій оболонці нижньої губи посередині, на слизовій оболонці верхньої губи посередині, синці у виличній ділянці зліва, в тім`яній ділянці зліва, на передній правій поверхні шиї на рівні щитоподібного хряща, на передній лівій поверхні шиї на рівні щитоподібного хряща, на задній лівій поверхні шиї, на підборідді зліва на межі з підщелепною ділянкою зліва, садна на спинці носа, на завитку правого вуха на рівні середньої його частини, на задній поверхні лівого вуха на межі із завушною ділянкою, на задній поверхні правого плеча у середній частині, в лопатковій ділянці зліва, на передній поверхні грудної клітини справа вище грудної залози, синець та садно на задній поверхні правого ліктьового суглоба, які належать до легких тілесних ушкоджень;
- дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14 лютого 2019 року з фототаблицями до нього, відповідно до яких потерпіла ОСОБА_5 впізнала ОСОБА_4 як особу, яка разом з іншою особою вчинила на неї розбійний напад (т.2,а.п.69-72);
- дані протоколу огляду речей від 16 лютого 2019 року з фототаблицями до нього, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_5 впізнала підвіску та частину пластмасового іграшкового пістолету чорного кольору, яким їй погрожували під час розбійного нападу (т.2, а.п.115-121);
- дані протоколу від 16 лютого 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_4 в приміщенні ІТТ №4 добровільно видав жіночі сережки з камінцями червоного кольору, порваний золотий ланцюжок (т.2,а.п.126-127);
- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 04 березня 2019 року з фототаблицями, під час якого потерпіла ОСОБА_5 детально пояснила  і показала, за яких обставин, які конкретно дії вчинили ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час розбійного нападу на неї  в її квартирі (т.2, а.п. 143-164).
При цьому, суд у вироку зазначив про те, що, дослідивши в судовому засіданні зібрані під час досудового слідства та під час судового розгляду докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що вчинені дії обвинувачених 14 лютого 2019 року є послідовними, узгоджені між собою і у своїй сукупності утворюють об`єктивну сторону інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, та свідчать про наявність домовленості про спільне вчинення злочину між обвинуваченими, виходячи з того, що вони проникли в квартиру, заподіяли потерпілій тілесні ушкодження, знайшли місце знаходження коштів, якими заволоділи, покинули квартиру.
Враховуючи зазначений висновок суду першої інстанції, Суд вважає необґрунтованими доводи засудженого у скарзі про те, що суд не вказав кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК.
Як убачається з вироку, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, який йому інкриміновано, ґрунтується на зібраних і досліджених доказах, яким суд дав належну оцінку.
З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції, який у своєму рішенні навів підстави, з яких апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах  ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні до доводів касаційної скарги засудженого, визнано необґрунтованими.
Аналізуючи наведені у вироку докази, суд апеляційної інстанції зазначив  висновок про їх належність та допустимість, також про відсутність будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК.
Так, за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції дав оцінку твердженням сторони захисту щодовідсутності в діях ОСОБА_4 ознак розбою, необхідності кваліфікації вчиненого діяння як грабежу, та визнав їх безпідставними.
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 протиправних дій щодо ОСОБА_5 беззаперечно супроводжувалося застосуванням насильства, внаслідок якого потерпілій хоч і було спричинено легкі тілесні ушкодження, в той же час потерпіла втрачала свідомість, що свідчить про те, що насильницькі дії щодо неї були небезпечними для життя та здоров`я в момент їх вчинення, супроводжувалися застосуванням пістолета, яким їй погрожував ОСОБА_4 , та який потерпіла, незважаючи на те, що це був іграшковий пістолет, сприймала як такий, що становить для неї небезпеку, що в сукупності з умислом винних на вчинення вказаних дій правильно кваліфіковано як розбій.
При цьому апеляційний суд зазначив в ухвалі, що:
-  при розмежуванні грабежу та розбою визначальними є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілої, але й сам спосіб дії винних осіб, що був врахований судом при кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ;
- наявність у потерпілої легких тілесних ушкоджень не може безумовно свідчити про неправильну кримінально-правову оцінку дій обвинувачених за ч.3 ст.187 КК, на що звертала увагу захисник ОСОБА_12 в апеляційній скарзі, та за встановлених у даному кримінальному провадженні фактичних обставин, мав місце розбій, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.
Суд апеляційної інстанції також дав оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 (який діяв в інтересах засудженого ОСОБА_6 ) про наявність в діях ОСОБА_4 ексцесу виконавця та в ухвалі зазначив, що у цьому кримінальному провадженні відсутні докази того, що один із співучасників злочину, а саме ОСОБА_4 вийшов за межі домовленості з ОСОБА_6 щодо обсягу злочинних дій і вчинив більш тяжкий злочин або інший злочин, оскільки обвинувачені діяли спільно та узгоджено, зі спільним умислом, жоден із співвиконавців не залишив наміри вчинити злочин, не зупиняв іншого у реалізації злочинного умислу. 
На доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_4 були раптовими для ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що ОСОБА_4 без відриву у часі, умисно, раптово штовхнув ОСОБА_6 на потерпілу, внаслідок чого остання впала у коридорі квартири спиною на підлогу, що свідчить про те, що поведінка обвинувачених відзначалась підступністю, агресивністю, несподіваністю і раптовістю саме для потерпілої, яка не очікувала такого розвитку подій, і була спрямована проти її волі.
Крім того, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи захисника  ОСОБА_12 в апеляційній скарзі про те, що сформульоване обвинувачення судом є некоректним та таким, що порушує право на захист, оскільки як в обвинувальному акті, так і у вироку не вказано, за якими саме кваліфікуючими ознаками зроблено висновок про наявність в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК. При цьому в ухвалі вказав, що у вироку суду першої інстанції чітко сформульовано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.187 КК, що повністю узгоджується із викладеним формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, за такими кваліфікуючими ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, та поєднаний із проникненням у житло.
Були предметом дослідження суду апеляційної інстанції й твердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення.
Зокрема, апеляційний суд послався на те, що обвинувачені з метою заволодіння чужим майном незаконно у нічний час проникли до квартири потерпілої ОСОБА_5 , шляхом застосування фізичної сили, відштовхнувши потерпілу, всупереч її волі, увірвались до помешкання останньої. При цьому, умисел на заволодіння майном виник у нападників ще до початку вчинення розбою, свідченням чого є сама поведінка обвинувачених, які підготувалися до вчинення злочину, попередньо взявши з собою іграшковий пістолет, а відтак вторгнення обвинувачених у квартиру потерпілої, незважаючи на те, що вона сама відкрила двері, було незаконним.
Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року), а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних вимог сторони захисту в інтересах обвинуваченого за обставин, викладених в скарзі.
Суд погоджується з такими висновками судів першої і апеляційної інстанцій  та зазначає, що, враховуючи встановлені судами обставини вчинення кримінального правопорушення  ОСОБА_4 , його ступінь тяжкості, доводи засудженого у скарзі про відсутність домовленості на вчинення саме розбійного нападуміж ним та ОСОБА_6 , відсутність кваліфікуючої ознаки - проникнення в житло, що у вироку суд не зазначив, чому взяв до уваги одні докази, а інші не врахував, не навів мотивів щодо його позиції та сторони захисту в частині безпідставної та необґрунтованої  кваліфікації дій за ч.3 ст. 187 КК, в цілому не спростовують правильність  наведених в судових рішеннях висновків судів першої й апеляційної інстанцій в частині  визначення кваліфікації дій обвинуваченого  за ч.3 ст.187 КК. 
Крім того, як вбачається із змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував вчинення ним особливо тяжкого злочину, відповідно до  положень ст.12 КК та  дані про його особу, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував, за місцем проживання характеризувався як особа, скарг на поведінку якої не надходило, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.
При призначенні засудженому покарання суд першої інстанції  врахував і позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка просила його суворо покарати.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо розміру призначеного ОСОБА_4 покарання,  дійшов до висновку, що призначене покарання за своїм розміром є ближчим до мінімального розміру, передбаченого санкцією  ч.3 ст.187 КК, та  відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
З урахуванням вищезазначеного Суд не має підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. 
Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо процесуальних порушень, допущених судами першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі не наведено. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які би свідчили про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4  на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від22 лютого 2021 рокута ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_13 каровець                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3