Постанова
Іменем України
 
04 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 638/1341/20
провадження № 61-4777св21
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 ,
третя особа – квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року у складі судді Рибальченко Л. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа – квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, про скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , третя особа – квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова (далі – КЕВ м. Харкова), про скасування рішення.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він під час навчання у Київському військовому інституті управління з 18 липня 1997 року по 20 серпня 1999 року, у Військовому інституті Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 20 серпня 1999 року по 06 вересня 2001 року та у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 06 вересня 2001 року по 21 червня 2002 року, житловою площею не забезпечувався, що підтверджено довідкою від 30 травня             2002 року № 1715/376-437 та витягом з послужного списку від 25 січня 2018 року. В подальшому, він перебував на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) на посаді начальника служби захисту інформації – помічника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 з 20 січня 2010 року. На підставі його рапорту від 19 січня 2010 року, рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 16 вересня 2010 року (витяг з протоколу № 7) він був зарахований на квартирний облік. На підставі рішення КЕВ м. Харкова про забезпечення військовослужбовців Харківського гарнізону житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідно до засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1               від 24 травня 2011 року (витяг з протоколу № 12), витяг з протоколу № 8 засідання житлової комісії гарнізону від 15 липня 2011 року, яким погоджено надання службової кімнати (12,4 кв. м) майору ОСОБА_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (склад сім`ї 1 особа). Він отримав службовий ордер від 21 листопада 2011 року за № 065414 на службове житлове приміщення, а саме: на кімнату № 5 житловою площею 12,4 кв. м, розташовану в комунальній квартирі АДРЕСА_3 . В період з 15 липня 2016 року по 26 жовтня 2016 року він безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Оперативно-тактичному угрупованні «Маріуполь» м. Маріуполь Донецької області, військова частина НОМЕР_2                  м. Маріуполь Донецької області. Як наслідок, на підставі його рапорту наданого в січні 2017 року командиру військової частини НОМЕР_1 , рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 лютого 2017 року (витяг з протоколу № 60) було внесені зміни до його квартирної справи, а саме: його було зараховано на першочергове отримання житлової площі згідно статті 45 ЖК Української РСР. Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05 грудня 2017 року № 507 він був звільнений з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у званні майор з правом носіння військової форми одягу. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 січня 2018 року № 18 він був виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлений на військовий облік до Шевченківського районного військового комісаріату м. Харкова. Рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 оформлене протоколом засідання від 02 лютого 2018 року № 75, його знято з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 , оскільки останнього було звільнено у зв`язку з закінченням строку контракту. 
Зазначає, що станом на 25 січня 2018 року він мав вислугу років в Збройних Силах України 20 повних календарних років військової служби. Оскільки він має право на отримання житла для постійного проживання, його незаконно знято з квартирного обліку, тому рішення житлової комісії підлягає скасуванню та його належить поновити на квартирному обліку.
На підставі викладеного,  ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 02 лютого 2018 року № 75 в частині зняття його з квартирного обліку, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити його на квартирному обліку з 21 серпня 2002 року в загальному списку військовослужбовців та осіб , звільнених з військової служби, які перебувають на черзі поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) та у списку осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень з 07 лютого 2017 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про зняття з квартирного обліку майора ОСОБА_1 , оформлене протоколом засідання                            від 02 лютого 2018 року № 75.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити на квартирному обліку військової частини НОМЕР_1 майора Збройних Сил України ОСОБА_1 з 21 серпня 2002 року в загальному списку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які перебувають на черзі поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) та у списку осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень з 07 лютого 2017 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до підпункту 3 пункту 26 Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, громадяни знімаються з квартирного обліку у випадку припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством. Такий випадок передбачений в абзаці 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Згідно з вимогами зазначених нормативно-правових актів військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Відповідно до копії витягу з наказу від 25 січня 2018 року № 18, виданого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 , станом на                        25 січня 2018 року позивач мав вислугу років в Збройних Силах України 20 повних календарних років військової служби. Таким чином, позивач перебував на військовій службі 20 повних років, на час звільнення постійним житлом забезпечений не був, тому підстави для зняття його з квартирного обліку були відсутні.
Постановою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що при зарахуванні ОСОБА_1 в чергу на отримання житла у серпні 2002 року та перебування його на квартирному обліку порушень житловою комісією та позивачем допущено не було, під час проходження військової служби та на момент звільнення позивач постійним житлом не забезпечувався, вислуга років у Збройних Силах України на момент звільнення становила 20 років, на момент звільнення та після звільнення ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, підстави, визначені законом для зняття з квартирного обліку не настали, тому є підстави для задоволення позову. Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 639/302/18-ц. Крім того, легітимні сподівання ОСОБА_1 на отримання постійного житла під час проходження військової служби та після звільнення в запас були чітко визначеними нормативно-правовими актами України на час постановлення позивача на квартирний облік, перебування на ньому та звільнення в запас, тобто були конкретними. Таким чином, на них поширюється режим «існуючого майна».
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року військова частина НОМЕР_1  подала до суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу з Дзержинського районного суду м. Харкова.
07 липня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня            2018 року у справі № 752/5881/15-ц, які застосовані саме до правовідносин про зняття з обліку особи, звільненої з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту, підстави для звільнення якої не пов`язані з віком, станом здоров`я чи у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів та неможливістю проходити військову службу, що є наслідком втрати такою особою права на отримання житла при військовій частині незалежно від черги, до якої був зарахований військовослужбовець.
Крім того, касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що позивач з 2010 року постійно зареєстрований за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , оскільки з 21 грудня 2011 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_3 .
Слід враховувати, що спірні правовідносини щодо перебування позивача на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, після його звільнення з лав Збройних Сил України, у зв`язку з закінченням строку контракту, а не щодо надання ОСОБА_1 жилого приміщення для постійного проживання.
Суди попередніх інстанцій застосували норми права, а саме абзац 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які не регулюють ці правовідносини, та не застосували положення частини дев`ятої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом з тим, звільнення позивача з лав Збройних Сил України пов`язано з тим, що закінчився строк дії його контракту і позивач не виявив бажання продовжити проходити військову службу за контрактом в Збройних Силах України, проте не пов`язано з неможливістю використання його на службі, тобто з підстав, які не передбачені частиною дев`ятою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та не надають позивачу права залишитися на обліку осіб, які забезпечуються житлом за рахунок Міністерства оборони України. Зазначене не заперечувалось ні позивачем, ні його представником. Доказів щодо неможливості використання позивача на службі до суду не надано.
Доводи інших учасників справи
У червні 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржувані судові рішення відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 639/302/18-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 638/5769/18 (в даній справі відповідачем була також військова частина НОМЕР_1 ), від 19 травня 2020 року у справі            № 683/2198/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 748/122/20.
Крім того обставини, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду                            від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, на яку посилається заявник, є різними з фактичними обставинами справи, яка переглядається, тому ОСОБА_1 просив закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 під час навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», з вересня 1997 року по червень 1997 року житловою площею не забезпечувався, що підтверджено довідкою від 30 травня             2002 року № 1715/376-437.
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 16 вересня 2010 року (протокол № 7) позивач був зарахований на квартирний облік з 21 серпня 2002 року.
Згідно з даними довідки від 30 листопада 2017 року № 1385/390 в період з 15 липня 2016 року по 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції в Оперативно-тактичному угрупованні «Маріуполь», військова частина НОМЕР_2 м. Маріуполь Донецької області. У зв`язку із чим ОСОБА_1 набув статусу ветерана війни – учасника бойових дій, що підтверджується даними посвідченням серії НОМЕР_3 від 29 грудня 2016 року.
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 лютого 2017 року (протокол № 60) позивач був зарахований на першочергове отримання житлової площі.
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05 грудня 2017 року № 507 він був звільнений з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у званні майор з правом носіння військової форми одягу.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року № 18 майор ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та відповідно до витягу з протоколу № 75 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1                       від 02 лютого 2018 року ОСОБА_1 був знятий з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Відповідно до довідки від 12 лютого 2018 року № 782 майор ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 21 серпня 2002 року по 02 лютого       2018 року, а також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 07 лютого 2017 року по 02 лютого 2018 року. Житлом за рахунок Міністерства оборони України з 21 жовтня 2009 року по 02 лютого 2018 року не забезпечувався.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Законом України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 24 червня 2004 року                    № 1865-IV, який набрав чинності 01 січня 2005 року, стаття 12 вказаного Закону викладена в новій редакції.
Так, згідно з частиною першою статті 12 цього Закону (в редакції, чинній на момент зняття позивача з обліку) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 цього Закону військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року за № 1081 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі – Порядок).
Відповідно до пункту 24 цього Порядку датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.
Пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування – у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Аналогічні приписи закріплені також і в пункті 29 Порядку.
Судами встановлено, що вислуга років ОСОБА_1 в Збройних Силах Українистановить 20 повних років.
22 серпня 2002 року позивач поставлений на облік для поліпшення житлових умов. За весь час проходження військової служби останній постійним або службовим житлом не забезпечувався.
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05 грудня 2017 року № 507 він був звільнений з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у званні майор з правом носіння військової форми одягу.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року № 18 майор ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та відповідно до витягу з протоколу № 75 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1                        від 02 лютого 2018 року ОСОБА_1 був знятий з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (в редакції, чинній на момент зняття позивача з обліку) передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Аналіз зазначених норм закону дає підстави зробити висновок про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду                                від 10 вересня 2020 року у справі № 359/5527/19, від 15 жовтня 2020 року у справі                   № 636/1424/19, від 01 квітня 2020 року у справі № 638/5769/18, від 27 листопада              2019 року у справі № 639/302/18-ц.
При зарахуванні позивача у 2002 році на квартирну чергу діяв наказ Міністра оборони України «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України» від 03 лютого 1995 року № 20 (втратив чинність 10 листопада 2006 року), яким був встановлений порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, військовослужбовців-жінок та працівників (не військовослужбовців) Збройних Сил України.
Пунктом 13 даного Положення визначено, що військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та квартирно-експлуатаційних частинах району до отримання житла, за винятком: поліпшення житлових умов, переміщення до нового місця служби, засудження до позбавлення волі на термін понад 6 місяців та наданні відомостей, які не відповідають дійсності.
Крім того, відповідно до абзацу 1 пункту 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (діючої на момент звільнення позивача з військової служби), військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини – у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно з пунктом 2.19 цієї ж Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі: поліпшення житлових умов, унаслідок чого зникла потреба в наданні житла; переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт; звільнення з військової служби за підставами, які не зазначені в абзаці 1 пункту 2.17 цього розділу; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 01 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.18 цього розділу); обрання для місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку; в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже, наведені норми цієї Інструкції також передбачають підстави для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наявністю у нього більше 20 років календарної вислуги.
Пунктом 1 частини другої статті 40 ЖК Української РСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що при зарахуванні ОСОБА_1 у чергу на отримання житла та під час його перебування на квартирному обліку будь-яких порушень допущено не було, під час проходження військової служби та на момент звільнення позивач постійним або службовим житлом не забезпечувався, перебував на обліку для поліпшення житлових умов з 2002 року, вислуга років у Збройних Силах України становить 20 повних календарних років, підстави, визначені законом для зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов відсутні, дійшов правильного висновку, що позивач підлягає поновленню на обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі Верховний Суд дійшов висновку про правомірність зняття колишніх військовослужбовців та членів їх сім`ї з квартирного обліку після звільнення у запас в зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки вони мали вислугу на військовій службі менше 20 років, у той час як вислуга ОСОБА_1 становить 20 повних календарних років. Таким чином, у наведеній заявником справі та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини.
Інші доводи, наведені в обґрунтування  касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня                   2006 року).
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження
У червні 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив, зокрема, закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки обставини, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, на яку посилається заявник, є різними з фактичними обставинами справи, яка переглядається. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи те, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі стосувалися різних фактичних обставин, підстав для закриття касаційного провадження касаційним судом не встановлено, клопотання  ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України задоволенню не підлягає.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про закриття касаційного провадження.
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук