ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/11497/18                                                Головуючий суддя І інстанції Попрас В. О.
Провадження № 22-ц/818/2466/21                                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Попрас В.О., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
встановив:

02 липня 2018 року АТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
Позовна заява мотивована тим, що 10.08.2009 між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець, майновий поручитель), було укладено Іпотечний договір №15.09-19/09-ДІ02, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ТОВ «Три Т» за кредитним договором №15.09-19/09-СК від 10.08.2009. Предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору є нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною площею 118,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно умов Іпотечного договору іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному обсязі, включаючи оплату основної суми боргу, неустойки, процентів та інших платежів, витрат, пов`язаних з пред`явленнями вимоги і звернення стягнення на предмет іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання. У встановлені строки позичальник ТОВ «Три Т» свої зобов`язання з повернення основної суми кредиту та сплати відсотків не виконало, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 2 865 754,64 грн. 
25.02.2011 р. право власності на предмет іпотеки було зареєстровано в КП «Харківське міське БТІ» за ВАТ «ВТБ Банк» на підставі іпотечного договору, про що 25.02.2011 р. було видано витяг про державну реєстрацію прав. 07.06.2011 року на рішення державного реєстратора КП «Харківське міське БТІ» прокурором м. Харкова було винесено протест. Протест прокурора м. Харкова було задоволено та скасовано державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. 
У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дії КП «Харківське міське БТІ» щодо державної реєстрації ПАТ «ВТБ Банк» на іпотечне майно та зобов`язати відповідача скасувати державну реєстрацію права власності та поновити запис про державну реєстрацію позивачем право власності на це нерухоме майно. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2011 було визнано протиправними дії КП «Харківське міське БТІ» щодо державної реєстрації за ПАТ «ВТБ Банк» права власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною площею 118,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Вищого адміністративного Суду України від 24.07.2012 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2011 скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено. 05.04.2012 р. постановою Харківського окружного адміністративного суду задоволено позов ПАТ «ВТБ Банк» та визнано протиправними дії КП «Харківське міське БТІ» про скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором. 05.06.2012 р. ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2012 р. залишено без змін. 12.09.2012 ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2012 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 залишено без змін. 
Реєстрацію права власності за ПАТ «ВТБ Банк» було поновлено, після чого майно без згоди позивача вибуло із законного володіння та на теперішній час зареєстроване за відповідачкою. Оскільки дії «Харківського міського БТІ» стосовно скасування реєстрації права власності у подальшому було судом скасовані, то майно вибуло з володіння власника поза його волею.
Вважає, що він має право витребувати майно від добросовісного набувача, та враховуючи те, що дії «Харківського міського БТІ» були визнані незаконними і підстава на якій воно було набуте відпала, відповідачка на думку позивача зобов`язана повернути майно, набуте нею на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2012, так як майно вибуло з володіння позивача незаконно.
На підставі вищевикладеного, банк просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною площею 118,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та повернути його позивачу.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі банк просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають матеріалам справи.
Вказав, що з 13.09.2012 року право власності рахується за позивачем. Не звернення позивача до відповідного державного органу про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після 13.09.2012 запису про право власності на спірне майно, то таке невнесення не є підставою для позбавлення позивача права власності на спірне майно, оскільки 25.02.2011 ним належним чином було зареєстровано право власності відповідно до чинного на той час законодавства. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного суду від 13.08.2019 року у справі №922/1707/18.09.10.2012 року іпотекодавець ОСОБА_2 протиправно уклав з відповідачем договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 спірне майно та зареєструвало своє право власності на нього. Спірне майно вибуло з володіння банку на незаконних підставах, що у подальшому було підтверджено рішеннями судів, іпотекодавець ОСОБА_2 не мав законних підстав на відчуження спірного майна. Таким чином, спірне майно перебуває у чужому незаконному володінні відповідача.
Зазначив, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення послався на справу №2018/2-670/11/18 за позовом банку до іпотекодавця ОСОБА_2 про звернення стягнення на спірне майно, а саме на рішення Київського районного суду м.Харкова від 03.10.2011, яким у задоволенні позову відмовлено. Однак, зазначене рішення було ухвалено набагато пізніше ніж 25.02.2011 року-дати реєстрації права власності банку на спірне майно, яка була проведена на законних підставах та підтверджена у судовому порядку №2а/15821/11/2070.
Вказав, що ТОВ «Три Т» ліквідовано, однак сам факт ліквідації боржника за кредитним договором із внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором, яка не була погашена у процедурі ліквідації, не є підставою для припинення договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного суду у складі Верховного суду від 06.02.2018 у справі №910/9943/17, від 13.03.2018 у справі №910/8698/17 та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06.03.2018 у справі 2011/16284/12, від 20.06.2018 у справі №381/3209/16-ц від 14.11.2018 у справі №464/4703/14-ц.Отже, оскільки заборгованість ТОВ «Три Т» в рамках справи №Б-24/20-10, не була погашена у повному обсязі, тому висновки суду першої інстанції щодо припинення зобов`язань за кредитним договором №15.09-19/09-ДІ02 є хибними.
Зазначив, що посилання у оскаржуваному рішенні суду на постанову Великої Палати Верховного суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 є помилковими, оскільки вона не є релевантною до обставин цієї справи. У цій справі АТ «ВТБ БАНК» є власником зазначеного майна, що було доведено судовими рішеннями, а у справі №522/1029/18 позивач власником не був, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав він має право на набуття у майбутньому права власності на нерухомість.
Зауважує, що судом помилково застосував строк позовної давності, оскільки судом було зроблено висновок, що права та законні інтереси банку не порушені, тому у цьому випадку суд мав відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю. Суд залишив також поза увагою, що відсутність встановлення факту порушення, невизнання або оспорення права позивача виключає застосування у спорі положення законодавства про позовну давність, оскільки позовна давність у передбачених законом випадках застосовується судом лише у випадку обґрунтованості позовних вимог. 
Твердження відповідача, які знайшли своє відображення у тексті оскаржуваного рішення про те, що банком з 2012 по 2018 рік не здійснювалось жодних дій щодо відновлення права власності на спірне майно не відповідає дійсності, оскільки 25.02.2011 року ним належним чином було зареєстровано право власності відповідно до чинного на той час законодавства, та судовими рішеннями у справі 2а/15821/11/2070 було підтверджено правомірність реєстрації права власності на спірне майно саме за АТ «ВТБ Банк».
Вказав, що судом першої інстанції були не досліджено, що відповідно до судових рішень набуття Банком права власності на спірне майно відбулось на законних підставах; відсутні підстави вважати іпотечний договір припиненим у випадку ліквідації боржника за кредитним договором із внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за ним договором, яка не була погашена в процедурі ліквідації; неможливість впливу рішення Київського районного суду м. Харкова ви 03.10.2011 у справі № 2018/2-670/11/18 на висновки щодо правомірності набуття Банком права власності на спірне нерухоме майно станом на дату реєстрації права власності 25.02.2011 року державним реєстратором КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації та відсутність його преюдиційного значення для даної справи; невнесення Банком запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після 13.09.2012 не є підставою для позбавлення Позивача права власності на спірне нерухоме майно, що було набуто ним в порядку реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зауважує, що ухвалюючи оскаржуване рішення Київський районний суд м. Харкова не взяв до уваги висновки Верховного Суду від 13.08.2019 у аналогічній справі № 922/1707/18, а застосував висновки колегії Верховного Суду у схожій, але не релевантній справі № 522/1029/18, та відійшов від принципу безпосередності судового розгляду. Таким чином, ствердження суду першої інстанції про те, шо Банком не доказано своє право власності на Спірне майно не відповідають дійсності. Отже, судом було порушено права Банку щодо витребування власного майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. ст. 387. 388 Цивільного кодексу України).
У письмовому відзиві представник ОСОБА_1 -адвокат Житньова К.Є. просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін.
На обґрунтування вказала, що позивач не надав жодного підтвердження права власності на спірне нерухоме майно, а твердження позивача, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі не відповідають дійсності, оскільки позивача не мав реєстрації права власності на спірне майно, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_2 . Вважають, що вимоги ст.388 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки рішення щодо вибуття майна з володіння власника було ухвалено не судом, а органом реєстрації майнових прав. Також посилаються на те, що позивач втратив право на нерухоме майно, що було предметом договору іпотеки, та не вчиняв будь яких дій по відновленню своїх прав, якщо вважав їх порушеними.
Вказала, що постановою Господарського суду Харківської області від 17.02.2010 визнано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальність «Три Т» (позичальника за кредитним договором №15.09-19/09- СК від 10.08.2009 р.) банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, у якій зазначено, що після публікації в пресі надійшла заява з майновими вимогами до боржника від кредитора ВАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ ВТБ Банк на суму 4444 026,50 грн. Дана заява була розглянута ліквідатором та заявлені вимоги від Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» визнані частково у сумі 4 387 139,15 грн. Грошові кошти, отримані від реалізації майна банкрута, були спрямовані ліквідатором на погашення вимог першої черги (вимоги Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ«ВТБ Банк») в сумі 1506430,49 грн. Інші вимоги кредиторів незадоволені в зв`язку з недостатністю активів, які б можна було направити на погашення кредитної заборгованості. Приймаючи до уваги викладене, та враховуючи вимоги ч.6 ст.31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (що була чинна на момент прийнятті рішень) вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Зазначені обставини підтверджено також ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.07.2011 у справі № Б-24/20-10, якою було затверджено звіт ліквідатора та ліквідовано юридичну особу ТОВ «Три Т». Визнано вимоги кредитора Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» у розмірі 2880708, 66 грн. погашеними. Провадження по справі припинено. Юридична особа ТОВ «Три Т», за кредитним зобов`язанням якого було укладено іпотечний договір № 15.09-19/09-ДІ02 від 10.08.2009 із ОСОБА_2 , ліквідована, про що 01.08.2011 зроблено запис в Єдиному державному реєстрі на підставі ухвали господарського суду Харківської області по справі № Б- 24/20-10 від 20.07.2011 про ліквідацію ТОВ «Три Т», тому зобов`язання ТОВ «Три Т» перед Банком за кредитним договором №15.09-19/09-СК є такими, що припинились.
Посилається на правову позицію, викладену у Постанові Верховного суду від 21.10.2020 р. у справі N 509/3589/16-ц. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави, а тому суд дійшов правильного висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на їх недоведеності та необґрунтованості.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Житєньової К.Є., представника банку, який належним чином повідомлявся судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України та без поважних причин не з`явився у судове засідання, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга підлягає задоволенню в частині мотивів оскарженого рішення, з огляду на наступне. 
Колегія суддів не визнала поважними причинами для відкладення судового засідання, проведення електронних торгів на електронному аукціоні, на який було виставлено пул активів (майно) банку АТ «ВТБ БАНК», номер лоту GFD001-UA-20210909-32932 ТП РОВЕДЕННЯ ПЕРЕГОВОРІВ БАНКУ З ТОВ «ФК «Флексіс» що укладення договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і на майнові права на спірне майно, оскільки апелянт не надав до суду апеляційної інстанції належних доказів щодо правонаступництва позовних вимог, які розглянув суд першої інстанції у даній справі, на день розгляду скарги судом апеляційної інстанції. При наявності відповідних підстав, у подальшому банк та зацікавлені особи не позбавлені права у подальшому заявити до суду про заміну позивача у цьому спорі його правонаступником.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Так, судом встановлено, що 10 серпня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк» (іпотекодержатель), та ОСОБА_2 (іпотекодавець, майновий поручитель) було укладено Іпотечний договір №15.09-19/09-ДІ02, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ТОВ «Три Т» за кредитним договором №15.09-19/09-СК від 10.08.2009 р.
Згідно Іпотечного договору від 10.08.2009 № 15.08-08/09-ДІ02, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною прощею 118,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом спірні приміщення). За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному обсязі, включаючи сплату основної суми боргу, неустойки, процентів та інших платежів, витрат, пов`язаних із пред`явленням вимоги і звернення стягнення на предмет іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання та/або цього договору іпотеки.
25 лютого 2011 року АТ «ВТБ Банк» (іпотекодержатель) зареєстрував право власності на спірні приміщення на підставі іпотечного договору, що підтверджується витягом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі – КП «Харківське міське БТІ») про державну реєстрацію прав № 29137369.
За результатами перевірки, проведеної прокуратурою міста Харкова, за зверненням ОСОБА_2 щодо неправомірних дій КП «Харківське міське БТІ» під час реєстрації права власності за АТ «ВТБ Банк» (іпотекодержателем), прокурором був внесений протест від 17.06.2011 р. № 04-34-1787 та реєстрацію права власності на спірні приміщення за АТ «ВТБ Банк» було скасовано.
У листопаді 2011 року АТ «ВТБ Банк» звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дії КП «Харківське міське БТІ» щодо скасування реєстрації права власності на спірні приміщення та зобов`язання КП «Харківське міське БТІ» внести до Реєстру права власності на нерухоме майно запису про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на ці приміщення (справа № 2а-15821/11/2070).
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2012 визнано протиправними дії КП «Харківське міське БТІ» по скасуванню реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною прощею 118,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «ВТБ Банк» на підставі протесту прокурора м. Харкова від 17.06.2011 р. № 04-34-1787. Відмовлено в задоволені позовної вимоги щодо зобов`язання КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» внести до Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію за ПАТ «ВТБ Банк» права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ.А4, загальною прощею 118,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2012 залишено без змін.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 12.09.2012 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2012 та Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 залишено без змін.
У 2011 році ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.10.2011 у справі №2018/2-670/11/18 відмовлено в задоволені позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» щодо звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору №15.09-19/09-ДІ02 майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-«4, загальною прощею 118,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили.
Постановою Господарського суду Харківської області від 17.02.2010 визнано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальність «Три Т» (позичальника за кредитним договором №15.09-19/09-СК від 10.08.2009 р.) банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
В постанові Господарського суду Харківської області від 17.02.2010 зазначено, що після публікації в пресі надійшла заява з майновими вимогами до боржника від кредитора ВАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ ВТБ Банк на суму 4444 026,50 грн. Дана заява була розглянута ліквідатором та заявлені вимоги від Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» визнані частково у сумі 4 387 139,15 грн. 
Грошові кошти, отримані від реалізації майна банкрута, були спрямовані ліквідатором на погашення вимог першої черги (вимоги Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк») в сумі 1 506 430,49 грн. Інші вимоги кредиторів не задоволені в зв`язку з недостатністю активів, які б можна було направити на погашення кредитної заборгованості. 
Приймаючи до уваги викладене, та враховуючи вимоги ч.6 ст.31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (що була чинна на момент прийнятті рішень) вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.
Зазначені обставини підтверджено також ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.07.2011 у справі № Б-24/20-10, якою було затверджено звіт ліквідатора та ліквідовано юридичну особу ТОВ «Три Т». Визнано вимоги кредитора Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» у розмірі 2 880 708, 66 грн. погашеними. Провадження по справі припинено.
Юридична особа ТОВ «Три Т», за кредитним зобов`язанням якого було укладено іпотечний договір №15.09-19/09-ДІ02 від 10.08.2009 із ОСОБА_2 , ліквідована, про що 01.08.2011 зроблено запис в Єдиному державному реєстрі на підставі ухвали господарського суду Харківської області по справі № Б-24/20-10 від 20.07.2011 про ліквідацію ТОВ «Три Т», тому зобов`язання ТОВ «Три Т» перед Банком за кредитним договором №15.09-19/09-СК є такими, що припинились.
Згідно з договором купівлі-продажу від 09.10.2012 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною площею 118,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвала своє право власності на ці приміщення у встановленому законом порядку.
Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги АТ «ВТБ Банк» про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлових приміщень 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною площею 118,9 кв.м., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та повернення їх у власність позивача, на підставі статей 387, 388, 392 Цивільного кодексу України, оскільки спірні приміщення вибули з власності АТ «ВТБ Банк» поза його волею, а дії КП «Харківське міське БТІ» зі скасування реєстрації права власності на спірні приміщення за АТ «ВТБ Банк» на підставі відповідного протесту заступника прокурора м. Харкова визнані неправомірними у судовому порядку (справа № 2а-15821/11/2070).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.
Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.
Отже, за діючим законодавством момент виникнення права власності на нерухоме майно збігається з моментом проведення державної реєстрації права власності та відраховується з дня проведення такої реєстрації.
За змістом частини 1 статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 зазначено, що згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України та положеннями процесуального законодавства особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.10.2011 у справі №2018/2-670/11/18 ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено в задоволені позовної вимоги щодо звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору №15.09-19/09-ДІ02 майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №51-1-:-51-9, І в літ. «А-4», загальною прощею 118,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, відчуження вказаного майна за договором, який не оспорений та недійсним не визнавався, породжує правові підстави набуття у власність спірного майна, що виключає поширення приписів статей 387-388 ЦК України на спірні правовідносини у межах цього спору.
Отже, позивачем дійсно не було надано відповідних доказів на підтвердження наявності у нього права власності на спірне майно про витребування якого ним подано позов, а отже відсутня наявність у нього порушеного права, яке підлягає судовому захисту, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову банку.
Доводи апеляційної скарги про те, що  спірне майно вибуло з власності банку не з його її волі, є необґрунтованими, оскільки майно вибуло з володіння власника не з його волі, є необґрунтованими, оскільки позивач не мав на той час реєстрації права власності на спірне майно, інших доказів набуття права власності позивачем на нерухоме майно, що є предметом спору у цій справі, матеріали справи не містять та позивачем не надано. Правомірність договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року не спростовано, в судовому порядку не оскаржувався, реєстрація права власності за відповідачем на спірне майно не скасована, що не спростовано самим позивачем, такі обставини можуть бути предметом доказування у іншому спорі, зокрема про визнання недійсним вказаного договору з підстав, визначених статями 203, 215 ЦК України.
Таким чином, відчуження вказаного майна за договором, який не оспорений та недійсним не визнавався, породжує правові підстави набуття у власність спірного майна, що виключає поширення приписів статей 387-388 ЦК України на спірні правовідносини у межах цього спору.
Посилання банку у скарзі на рішення у справі № 922/1707/18 колегія суддів відхиляє з огляду на те, що постановою Східного апеляційного Господарського суду від 23 липня 2020 року, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 та постанови Верховного суду від 26.05.2020 у справі №922/1708/18, у задоволенні позову банку було відмовлено.
Отже, з огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження наявності у нього права власності на спірне майно про витребування якого ним подано позов; що відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна; що боржник за договором кредиту, який був забезпечений іпотекою за рахунок спірного нерухомого майна, був ліквідований у процедурі банкрутства, а стягувач був конкурсним кредитором, який отримав грошові кошти від ліквідаційної маси, - суд першої інстанції відповідно до наведених норм матеріального права правильно відмовив у задоволенні позову.
Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, то в цій частині доводи апеляційної скарги про її помилкове застосування знайшли своє підтвердження.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У відзиві на позов, який міститься у справі та надійшов до суду 06.02.2019, представник відповідача ОСОБА_3 просила суд застосувати позовну давність та відмовити позові (а.с.58-62 т.1).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач про порушення своїх прав знав ще у 2011 році, банк звертався у 2011 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.73-75 т.1).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено правовий висновок, що: «сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».
Аналогічно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. У разі якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Виходячи зі змісту наведених норм матеріального права та правових позицій касаційного суду слід визнати, що суд першої інстанції при недоведеності підстав позову безпідставно застосував строк позовної давності. 
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Оскільки у задоволенні позовних вимог банку було помилково відмовлено за пропуском позовної давності, то є необхідність у виключенні цих мотивів та для відмови у позові з підстав його необґрунтованості.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Тому встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржене судове рішення змінює шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частин рішення наступне посилання: «у справі, що розглядається, сплив строк позовної давності, що також є підставою відмови в задоволенні позовних вимог АТ «ВТБ Банк»».
Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
 Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.375,376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ВТБ Банк» - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2020 року – змінити в частині мотивів відмови у позові, наведених у цій постанові.
У іншій частині рішення Київського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2021 року.
       
Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.