Постанова
Іменем України
 
16 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 404/2365/18
провадження № 51-2785 км 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
захисника                               ОСОБА_6 ,
потерпілого                                 ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру – ОСОБА_8 , та потерпілого ОСОБА_9 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017120020013597, про застосування примусових заходів медичного характеру відносно 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Кіровограда, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Кіровського районного  суду м. Кіровограда від 13 лютого 2019 року застосовано до ОСОБА_8 за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого п. п. 2, 4 ч.2 ст. 115 КК України примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. 
Вирішено питання речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни. 
До ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру за те, що за обставин, встановлених судом та детально викладених в ухвалі суду першої інстанції, вона, 08 грудня 2017 року, близько 07:30 год., перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , зібравши свою малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до школи та перебуваючи в стані, обумовленому хронічним психічним захворюванням у зв`язку з яким вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, з невстановлених слідством мотивів, вирішили вчинити її вбивство.
У період часу з 07:30 год до 10:30 год, ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні житлового будинку, точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено, взяла кухонний ніж та не усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, з особливою жорстокістю, завдала малолітній ОСОБА_10 численних ударів по голові та обличчю гострими предметами, а також не менше 4 ударів ножем на долонній поверхні правої кісті, якою остання прикривала обличчя намагаючись захиститись. Від заподіяних тілесних ушкоджень, малолітня ОСОБА_10 померла на місці події. Смерть малолітньої ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1099 від 09 січня 2018 року, настала від відкритої черепно-мозкової травми з пошкодженням твердої, м`якої мозкових оболонок з крововиливами під м`які мозкові оболонки, пошкодженням речовини головного мозку.
Після того, як малолітня ОСОБА_10 припинила подавати ознаки життя, ОСОБА_8 перенесла її труп до салону власного автомобіля марки «DaewooMatiz» д.р.н. НОМЕР_1 та відвезла до насосної станції Управління водного господарства, розташованого на території Обознівської сільської ради Кіровоградської області, де його залишила, а сама повернулась до місця свого проживання.
12 грудня 2017 року, під час здійснення пошуків безвісно зниклої малолітньої ОСОБА_10 , працівниками поліції було виявлено труп останньої на території насосної станції Управління водного господарства, розташованого на території Обознівської сільської ради Кіровоградської області.
Вказаними діями ОСОБА_8 вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК України. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.Наводить доводи про те, що в діях ОСОБА_8 відсутня як об`єктивна так і суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 115 КК України.Стверджує, що матеріали кримінального провадження містять неналежні і недопустимі докази. З огляду на зазначене, постановлені у цій справі судові рішення вважає такими, що не відповідають вимогам законності та обґрунтованості. Про наведені порушення захисник зазначав у апеляційній скарзі, однак апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив її доводів та безпідставно залишив їх без задоволення. 
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вважає судові рішення такими, що не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, оскільки застосовуючи до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру, судом не було враховано медичні довідки щодо стану останньої. Зазначає, що матеріали кримінального провадження містять неналежні і недопустимі докази, про які він зазначав у апеляційній скарзі, однак апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив її доводів та безпідставно залишив їх без задоволення.
Під час касаційного розгляду захисник  ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_9 підтримали подані ними касаційні скарги та просили їх задовольнити.  
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на безпідставність наведених у касаційних скаргах захисника і потерпілого доводів, вважав, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Нормами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених вказаним Кодексом.
За змістом положень статей 18, 19, 92, 93 КК України, ст. 503 КПК України підставою для застосування щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, примусових заходів медичного характеру є наявність у такому діянні юридичних ознак складу злочину, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, за винятком осудності як ознаки суб`єкта.
Відповідно до вимог указаних норм матеріального закону осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину — об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. 
Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. 
Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності в особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки), юридичний – у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною – особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою – особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.
Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для кримінально-правової оцінки діяння: як об`єктивні, так і суб`єктивні його ознаки. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Судом першої інстанції під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру вимог кримінального процесуального закону дотримано в повному обсязі.
Так, місцевий суд, оцінивши в судовому засіданні досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме  ОСОБА_8 вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого п. п. 2, 4, ч. 2 ст. 115 КК України, у стані неосудності, при цьому суд належним чином дослідив безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані докази.
Зокрема, складеними в порядку, передбаченому КПК України, протоколами процесуальних дій та додатками до них, у тому числі даними, що містяться у висновках експертиз; показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 є., ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 про відомі їм обставини кримінального провадження, показаннями експерта ОСОБА_33 , та іншими доказами, зміст яких детально викладено в ухвалі.
Згідно з висновком судово-психіатричного експертів № 9 від 13 березня
2018 року за результатами проведеної експертизи на досудовому слідстві ОСОБА_8 у період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждала. У вказаний період часу страждала на хронічний психічний розлад у формі «Органічного психозу з частими поліморфними пароксизмальними станами та резидуальним параноідом» (відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06/819» за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що позбавляло її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. З урахуванням її актуального психічного стану, ступеня суспільної небезпеки інкримінованого суспільно небезпечного діяння, ОСОБА_8 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення в медичний заклад із суворим наглядом.
Зазначені результати дослідження жодних сумнівів у суду та сторін кримінального провадження не викликали, а тому, керуючись положеннями матеріального та процесуального законів, які регулюють порядок та підстави застосування примусових заходів медичного характеру, місцевий суд, навівши мотиви застосування до  ОСОБА_8  примусових заходів медичного характеру, застосував до останньої такі заходи у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши з належною повнотою підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності, а тому доводи захисника і потерпілого про те, що місцевий суд належним чином не мотивував прийнятого рішення та кримінальне провадження підлягає закриттю, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Зі змісту матеріалів кримінального провадження видно, що аналогічні твердження з приводу неповноти судового розгляду зазначали захисник та потерпілий у своїх апеляційних скаргах. Апеляційний суд обґрунтовано визнав такі доводи апелянтів безпідставними, ухвала вказаного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення. 
Наведені в касаційних скаргах захисника та потерпілого мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Суду дійти висновку, що рішення були постановленні з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність. 
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг захисника та потерпілого колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги її захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3