Головуючий у І інстанції  Андрейчук Т.В.	
Провадження №  22-ц/824/10285/2021	 	 	 	                                               Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
     
      12 листопада 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Верланова С.М., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 17 110,76 грн., а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн., посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 17 грудня 2018 року звернулась до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної. Наказом Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості від 19 грудня 2018 року №НТ181219 відповідачу надано статус безробітної, а 26 грудня 2018 року призначено допомогу по безробіттю. 
Виплата допомоги по безробіттю здійснювалась Київським міським центром зайнятості з 24 грудня 2018 року до 18 червня 2019 року, загальна сума виплати відповідачеві допомоги по безробіттю склала 17 110,76 грн.
Разом з тим, у червні 2019 року при проведенні перевірки було виявлено, що ОСОБА_1 статус безробітної надано безпідставно, позаяк вона була зайнятою особою, оскільки оплатно надавала послуги та виконувала роботи на користь ТОВ "ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН" за договором про виконання робіт/надання послуг від 20 вересня 2018 року № ВБЗ-07. 
Відповідач не повідомила про зазначені обставини Шевченківську районну філію Київського міського центру зайнятості при поданні нею документів для надання статусу безробітної, що призвело до безпідставного нарахування та виплати відповідачеві допомоги по безробіттю за період з 24 грудня 2018 року до 18 червня 2019 року на загальну суму 17 110,76 грн.
05 липня 2019 року відповідачу було надіслано повідомлення про необхідність відшкодування суми виплаченого матеріального забезпечення, на яке відповідач не відреагувала. 
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд стягнути з відповідача безпідставно виплачені їй грошові кошти.
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського міського центру зайнятості грошові кошти у сумі 17 110,76 грн. та судовий збір у розмірі 1 921 грн. 00 коп.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач Київський міський центр зайнятості подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилався на те, що висновки суду щодо правомірності надання ОСОБА_1 статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю не відповідають матеріалам справи, з яких вбачається, що відповідач при подачі заяви надала позивачу недостовірні відомості. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач набула статусу безробітної 19.12.2018 року. Так, 17.12.2018 року відповідач звернулась із заявою про надання статусу безробітної та наказом Шевченківської районної філії КМЦЗ від 19.12.2018 року їй надано статус безробітної з 17.12.2018 року, що підтверджується витягом з наказів про прийняті рішення по особі.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував посилання Київського міського центру зайнятості на акт виконаних робіт №3 від 31.12.2018 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала винагороду за виконання робіт/надання послуг. Відповідно до вказаного акту, виконавець виконав зобов`язання, передбачені договором, повністю, в узгоджені сторонами терміни з 01.12.2018 року по 17.12.2018 року. Тобто, на момент звернення до центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної відповідач працювала на умовах цивільно-правового договору та завідомо надала неправдиві відомості з цього приводу позивачу.
Відповідно до п. 8.1 зазначеного цивільно-правового договору №ВБЗ-07, договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2018 року.
Суд не звернув уваги на те, що на момент звірки інформації щодо перебування відповідача у цивільно-правових відносинах з ТОВ «ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН», підприємством не було надано угоду про розірвання договору, що ставить під сумнів її чинність.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 заперечила проти задоволення скарги позивача та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (17 110 грн. 76 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості з заявою про надання їй статусу безробітної, у якій зазначила, що вона відноситься до категорії незайнятих осіб (а.с.7).
На підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 17 грудня 2018 року її зареєстровано як безробітну з 17 грудня 2018 року та призначено виплату їй матеріальної допомоги по безробіттю, починаючи з 24 грудня 2018 року. Виплата цієї допомоги здійснювалась відповідачеві до 19 червня 2019 року, загальна сума виплаченої допомоги склала 17 110,76 грн. (а.с.23).
На виконання приписів Закону України "Про зайнятість населення" та Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62, Київським міським центром зайнятості проведено розслідування страхових випадків з метою виявлення обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, за результатами якого складено Акт від 19 червня 2019 року № 1548 (а.с.20-21), яким установлено, що ОСОБА_1 оплатно надавала послуги та виконувала роботи на користь ТОВ "ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН" за договором про виконання робіт/надання послуг від 20 вересня 2018 року № ВБЗ-07, який був чинним на час надання ОСОБА_1 статусу безробітної. Враховуючи дані обставини, які свідчили про те, що ОСОБА_1 на час подачі заяви надала недостовірні відомості, позивач і просив стягнути з неї виплачені їй кошти, як безпідставно отримані.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що Київським міським центром зайнятості не наведено належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що матеріальна допомога по безробіттю у сумі 17 110,76 грн. була призначена та виплачена ОСОБА_1 внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків чи зловживання ними.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Ст. 9 Закону України "Про зайнятість населення" (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: 1) участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; 2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; 3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; 4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.
Згідно зі ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.
Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.
Згідно з п.п. 2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття.
За положеннями ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
Згідно з п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).
За положеннями ч. 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2018 року між ТОВ "ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН" (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір № ВБЗ-07, за умовами якого ОСОБА_1  зобов`язалась за плату виконувати роботи на користь замовника та надавати йому послуги. Строк дії договору - до 31 грудня 2018 року (а.с.11-13).
Разом з тим, 17 грудня 2018 року ТОВ "ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН" та ОСОБА_1 уклали угоду про розірвання договору про виконання робіт/надання послуг від 20 вересня 2018 року № ВБЗ-07, якою достроково припинили дію цього договору з 17 грудня 2018 року (а.с.72).
Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).
Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної 17 грудня 2018 року, договір про виконання робіт/надання послуг від 20 вересня 2018 року № ВБЗ-07 був нечинним у зв`язку із укладенням сторонами угоди про його розірвання (а.с.72), тобто обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем тієї обставини, що відповідач ОСОБА_1 при подачі нею заяви про надання статусу безробітної умисно не виконала свій обов`язок по повідомленню всіх обставин, які мають значення для надання такого статусу.
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що матеріальна допомога по безробіттю у сумі 17 110,76 грн. була призначена та виплачена ОСОБА_1 внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків чи зловживання ними, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про сумнівність угоди про розірвання цивільно-правового договору від 17.12.2018 року апеляційним судом відхиляються, виходячи з положень ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Угода від 17 грудня 2018 року  про розірвання договору від 20 вересня 2018 року № ВБЗ-07 судом недійсною не визнавалась і не являється недійсною в силу вказівки закону.
Не спростовують висновків суду і доводи скарги про неврахування судом при ухваленні рішення акту виконаних робіт №3 від 31.12.2018 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала винагороду за виконання робіт/послуг. 
Зокрема, із змісту вказаного акту вбачається, що виконавець повністю виконав зобов`язання, передбачені цивільно-правовим договором від 20.09.2018 року, в строк з 01.12.2018 року по 17.12.2018 року, і винагорода була виплачена саме за цей період роботи.
На думку колегії суддів, наведена обставина також підтверджує факт припинення цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ "ТРИ-Я-ДА ПРОДАКШН" саме з 17.12.2018 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам, спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що судом надана повна, всебічна та об`єктивна оцінка усім наявним у справі доказам. 
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.       
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості - залишити без задоволення. 
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:
        
Судді: