Справа № 341/1306/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1650/21 
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)                   Максюти І.О.,
суддів:                                                               Горейко М.Д., Фединяка В.Д.,
секретаря                                                         Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Максимчиним Ю.Д. 09 вересня 2016 року в м. Галичі Івано-Франківської області,
                                                    в с т а н о в и в :
У вересні 2016 року головний державний виконавець Галицького районного відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Подання мотивовано тим, що боржник ухиляється від виконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області у справі №2/341/568/15, яке набрало законної сили 15.09.2015 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 138080,78 грн.
Виконавче провадження відкрито 08.10.2015 року на підставі виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом Івано-Франківської області 21.09.2015 року, однак заборгованість боржником не сплачено, відомостей щодо її погашення ним не надано, що свідчить про  невиконання рішення суду.
Державним виконавцем вчинено усі дії, передбачені законом, спрямовані на виконання рішення суду. 
Наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.
Просив тимчасово обмежити у праві виїзду ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань згідно виконавчого листа від 21.09.2015 року, виданого Галицьким районним судом  про стягнення з нього на користь ОСОБА_3   про стягнення боргу в розмірі 138080,78 грн (а.с.1-2).  
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року подання головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним зобов`язань за виконавчим листом №2/341/568/15 від 21.09.2015, виданого Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_3   боргу в розмірі 138080,78 грн.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається посилання на докази того, що виконавцем вчинялись всі дії, передбачені законом «Про виконавче провадження», які спрямовані на стягнення заборгованості. Також не надано доказів того, що  боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду та умисного ухилення від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Не вбачається отримання боржником усіх матеріалів виконавчого провадження, як це вимагає закон.
Саме невиконання боржником протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення його від виконання судового рішення.
Вказує, що обмеження у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду,яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання державного виконавця відмовити (а.с.43-44).
Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явилися сторони, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Задовольняючи подання, суд виходив з положень ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», встановивши наявність виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили,  відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про дії боржника, спрямовані на виконання рішення суду, дійшов висновку, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України  необхідне для виконання рішення суду з метою захисту прав стягувача.  
З таким висновком апеляційний суд не погоджується з таких підстав.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Згідно ч. 2 ст. 6 вказаного Закону (в редакції  Закону, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали) передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб) - до виконання зобов`язань.
Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Постановою державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Івано-Франківської області від 08.10.2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Галицького районного суду Івано-Франківської області №2/341/568/15 від 21.09.2015 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 138080,78 грн (а.с.3,4).
09 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів та  постанову про арешт всього рухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Згідно відповіді з Пенсійного фонду України боржник не отримує пенсію та не працює за трудовими та іншими цивільно-правовими угодами.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником не зареєстроване нерухоме майно.
06 жовтня 2021 року інспектором прикордонної служби прийнято рішення про відмову у перетині державного кордон на виїзд з України ОСОБА_1 (а.с.45).
Державний виконавець 17 липня 2015 року звертався до Калуського ВРЕВ при УДАІ в Івано-Франківській області, управління Держемагенства в Галицькому районі про надання інформації про наявність транспортних засобів (а.с.5).
Транспортні засоби за ОСОБА_1 не зареєстровані, про що зазначено у відповіді УДАІ УМВС в Івано-Франківській області від 28.07.2015 року (а.с.6).
На ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунки в Івано-Франківській філії ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ «Райффайзенбанк Аваль» м.Львів, однак кошти на рахунках відсутні (а.с.2).
Частиною 1 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної ухвали) встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Згідно роз`яснень, які містяться у п. 7 абз. 2. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження"та статтею 377-1ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (чинної в редакції Закону на час перегляду оскаржуваної ухвали) тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України "Про виконавче провадження".
Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо наявності доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, апеляційний суд враховує наступне.
Аналіз статті 377-1 ЦПК України та  ст. 441 ЦПК України свідчить про те, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню.
З наведено слідує, що у контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання судових рішень.
При цьому, саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, наданого державним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків і на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Подання державного виконавця не містить жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов`язку боржника та доказів на підтвердження цих фактів. 
Жодних відомостей про те, що ОСОБА_1 отримав будь-який документ з ВДВС та ухиляється від явки до державного виконавця, від надання відомостей, які мають значення для примусового стягнення, або іншим чином ухиляється від виконання обов`язків, суду надано не було.
Крім того, жодних дій з примусового виконання постанови про стягнення грошової суми державним виконавцем на час звернення до суду зроблено не було. А наявні в матеріалах справи та вище перелічені докази, які надав державний виконавець суду першої інстанції в обґрунтування свого подання, не свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення.
Згідно вимог, ст.10 ЦПК України (в редакції Закону, яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали), у системному зв`язку з п.18 ч.3ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції Закону, яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали) на державного виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.
Згідност.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Невиконання боржником зобов`язань протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження,  не може свідчити про умисне ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
Проте, державний виконавець не надав доказів того, що ним вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», які спрямовані на погашення заборгованості. Також не надано доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що боржник безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця та умисно ухилявся й ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань.
Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому, згідно з частиною 3 указаної статті, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.
Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції не є законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні подання.
За наведених обставин, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України,  суд
                                             п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання  головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції в Івано-Франківській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   І.О. Максюта

Судді:                                                                             М.Д. Горейко

                                                                                        В.Д.  Фединяк

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.