Ухвала
іменем України 
04 жовтня 2021 року
м. Київ
справа №462/2319/20
провадження №51-4239ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 червня                       2021 року відносно засудженого ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 4 березня 2021 року,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Львівського апеляційного суду                від 6 листопада 2020 року, більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 2 років позбавлення волі.
 
Місцевий суд встановив, що  ОСОБА_7 у лютому 2020 року перебуваючи у м. Суми (точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено),заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК при слідуючих обставинах.
Невстановлена досудовим розслідуванням особа 26 лютого 2020 року близько 13:50 зателефонувала до потерпілої ОСОБА_4 та представившись її сином, повідомила неправдиву інформацію про те, що він потрапив в ДТП та збив дівчину, якій потрібні гроші для операції в сумі 10 000 доларів США. Після чого, ОСОБА_6 , перебуваючи по АДРЕСА_1  представився знайомим її сина та шляхом обману отримав від потерпілої ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 55 874, 80 грн, чим завдав їй матеріальної шкоди.
При перегляді справи 11 червня 2021 року Львівський апеляційний суд змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , пом`якшивши його до 2 років обмеження волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного ОСОБА_6 за вироком Львівського апеляційного суду від 6 листопада 2020 року, більш суворим, призначеним йому за вказаним вироком місцевого суду, остаточно визначив останньому покарання у виді 2 років обмеження волі.
У касаційній скарзі представник потерпілої, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину порушує питання про зміну оспорюваної ухвали через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість. При цьому остання посилається на те, що апеляційним судом повною мірою не враховано особу засудженого, який упродовж 2020 року вчинив декілька епізодів злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, і жодним чином не відшкодував потерпілій завданої матеріальної шкоди. Крім того, на думку представника потерпілої, приймаючи рішення про пом`якшення ОСОБА_6 призначеного покарання, апеляційний суд без дотримання приписів статей 50, 65 КК належним чином не мотивував своє рішення. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, змінюючи вирок районного суду в частині призначеного покарання, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а із особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас апеляційний суд, як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, зазначив, що   ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, у скоєному розкаявся, що безпідставно не було враховано судом першої інстанції як обставиною, яка пом`якшує покарання.
Крім того, останній визнав позовні вимоги, зобов`язався відшкодувати потерпілій заподіяну шкоду, яка раніше не була відшкодована у зв`язку із складним матеріальним становищем обвинуваченого. 
Разом із цим, апеляційним судом враховано, що ОСОБА_6 на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції вже проживав у благодійній організації «Оселя», де проходить курс ресоціалізації, допомагає по господарству.
Урахувавши всі ці обставини, апеляційний суд умотивовано прийшов до висновку про можливість пом`якшення засудженому покарання призначеного судом першої інстанції до іншого менш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 190 КК указавши, що саме таке покарання буде відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості й індивідуалізації та буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
З огляду на викладене підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим унаслідок м`якості без додержання приписів статей 50 та 65 КК колегія суддів не вважає.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом  відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навела,  і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга представника потерпілої та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                               ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 червня 2021 року відносно засудженого  ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                       ОСОБА_3