ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/18664/20
адміністративне провадження № К/9901/25680/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської  В.  Е.,
суддів: Данилевич  Н.  А., Шевцової  Н.  В.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу
за позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та рішення, його скасування та стягнення коштів, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року (суддя Вовк  П.  В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21  вересня 2020  року (головуючий суддя Мєзєнцев  Є.  І., судді: Земляна  Г.  В., Файдюк  В.  В.),
І. Суть спору
У серпні 2020 року Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - позивач, АТ «Укргазвидобування») звернулося до суду з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Шевченківський РВ ДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просило:
- визнати протиправними дії відповідача з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 06 серпня 2020 року ВП №  6579701;
- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про стягнення виконавчого збору від 06 серпня 2020 року ВП №  6579701;
- стягнути на користь АТ «Укргазвидобування» за рахунок бюджетних асигнувань відповідача кошти в сумі 5  374,13 грн.
В обґрунтування позовних вимог АТ «Укргазвидобування» зазначило, що у межах виконавчого провадження ВП №  6579701 державним виконавцем не було вчинено жодних виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03 березня 2003 року №  19/465, в той час як такий наказ був виконаний позивачем добровільно у період, коли відповідне виконавче провадження було зупинено. Також зазначає, що зміни, внесені до Закону України «Про виконавче провадження» Законом №  2475-VIII погіршили становище боржника, оскільки з 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, хоча до 28  серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 листопада 2002 року стягнуто з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» на користь ТОВ «Українська будівельна спілка» 51  004,00 грн основного боргу, 969,08 грн інфляційних витрат, 1  119,29 грн 3% річних, 530,92 грн витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
На виконання зазначеного судового рішення видано наказ від 03 березня 2003  року №  19/465, який було пред`явлено до виконання до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.
17 березня 2003 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м.  Києві відкрито виконавче провадження ВП №  6579701 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03 березня 2003  року №  19/465 та визначено боржнику строк для добровільного виконання наказу до 24 березня 2003 року.
В пункті 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 17  березня 2003  року зазначено, що при невиконанні рішення в наданий строк виконати його в примусовому порядку; стягнути за примусове виконання рішення з ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» виконавчий збір у розмірі 2  687,06  грн.
Водночас, 24 березня 2003 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві прийнято постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п. 8 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) у зв`язку з порушенням господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28 липня 2020 року у справі №  19/465 заяву Шевченківського РВ ДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) задоволено. Замінено боржника у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 03 березня 2003 року у справі №  19/465 з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» її правонаступником - АТ «Укргазвидобування».
Платіжним дорученням від 04 серпня 2020 року №  315533 АТ «Укргазвидобування» сплатило борг у сумі 53  741, 29 грн за наказом Господарського суду м. Києва від 03  березня 2003 року № 19/465 на рахунок відповідача.
06 серпня 2020 року виконавче провадження №  6579701 було поновлено відповідною постановою відповідача. Крім того, в цей же день державним виконавцем було прийнято оскаржувану постанову про стягнення з АТ «Укргазвидобування» виконавчого збору у розмірі 5  374, 13 грн.
Вказаний виконавчий збір був сплачений позивачем у складі суми, визначеної платіжним дорученням від 06 серпня 2020 року №  317922.
Вважаючи таку постанову протиправною та незаконною, АТ «Укргазвидобування» звернулося до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21  вересня 2020  року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідачем на підставі та в межах повноважень, визначених правовими положеннями. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент відкриття ВП №  6579701), так як і Закон України від 02 червня 2016 року 
№  1404-VIII «Про виконавче провадження», не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28  жовтня 2020  року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі АТ «Укргазвидобування» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11  березня 2020  року у справі №  2540/3203/18 та правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 28  квітня 2020 року у справі №  520/11908/18, від 29  липня 2020 року у справі №  1340/5050/18 та від 24  жовтня 2019 року у справі №  580/1328/19.
АТ «Укргазвидобування» вважає, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим документом. Оскільки рішення суду позивачем було виконано у добровільному порядку і виконавцем не стягувалася у примусовому порядку сума, яка зазначена у наказі господарського суду, то, на думку скаржника, постанова від 06 серпня 2020 року про стягнення з останнього виконавчого збору у розмірі 5  374,13  грн є протиправною та незаконною.
Також АТ «Укргазвидобування» зазначає, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не дотримано положень частини третьої ст. 40 Закону України №  1404-VІІІ «Про виконавче провадження», оскільки постанова про стягнення виконавчого збору винесена за відсутності постанови про закінчення виконавчого провадження. Скаржник зазначає, що судами не враховано правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 24  жовтня 2019  року у справі №  580/1328/19, від 01  квітня 2020  року у справі №  802/848/18, від 30  червня 2020  року у справі №  823/1824/17.
Крім того, АТ «Укргазвидобування» зазначає, що положення ст. 27 Закону України №  1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (в редакції до 28  серпня 2018  року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами ст. 27 цього ж Закону у редакції, яка є чинною з 28  серпня 2018  року.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не подавав, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 21  квітня 1999  року №  606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №  606-XIV, що діяв на момент виникнення спірних відносин).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Закону №  606-XIV примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).
Статтею 5 Закону №  606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.  Державний виконавець, зокрема, здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону №  606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом. Державний виконавець у 3-денний  строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати  семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове  виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних  з  провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом. 
Стаття 46 Закону №  606-XIV передбачає, що у разі невиконання рішення у строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного відділу Державної виконавчої служби, стягується виконавчий збір у розмірі п`яти відсотків від належної до стягнення суми або вартості майна боржника, а за невиконання рішення немайнового характеру - у розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із боржника-громадянина і у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - із боржника - юридичної особи.
Поряд з цим, 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України №  1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №  1404-VIII), пунктом 7 розд. ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Статтею 1 Закону №  1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону №  1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною 2 ст. 27 Закону №  1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. 
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (ч. 4 ст. 27 Закону №  1404-VIII).
Положення ч. 3 ст. 40 Закону №  1404-VIII визначають, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. 
VІІ. Висновки Верховного Суду
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
В силу положень ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Обґрунтовуючи свою позицію скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11  березня 2020  року у справі №  2540/3203/18.
Так, у згаданому судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №  1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
Тобто, у справі №  2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дала оцінку правовідносинам, які виникли у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України від 02  червня 2016  року №  1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною до 28 серпня 2018 року) при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст.  37 цього Закону.
Враховуючи, що підставою касаційного оскарження судових рішень в даній справі є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (п. 1. ч. 4 ст. 328 КАС України), саме в цих межах суд касаційної інстанції переглядає судові рішення.
Вирішуючи питання щодо подібності правовідносин, суд приходить до висновку, що подібність правовідносин у даній справі та у справі №  2540/3203/18 встановлюється за суб`єктним критерієм (суб`єктами виступають боржник у виконавчому провадженні та державний виконавець), об`єктним (предметом позову є постанова про стягнення виконавчого збору) та змістовним (постанова про стягнення виконавчого збору винесена у виконавчому провадженні, в якому виконується виконавчий документ, за яким боржник самостійно сплатив суму боргу). Розходження у деяких деталях обставин цих справ не може впливати на висновок про подібність правовідносин, оскільки в обох справах для вирішення спору необхідно дослідити питання щодо правомірності винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11  березня 2020  року у справі №  2540/3203/18, оскільки незважаючи на подібність правовідносин нормативне регулювання здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», правовідносини в цій справі врегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції після 28  серпня 2018 року).
Також, колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 28  квітня 2020 року у справі №  520/11908/18, від 29  липня 2020 року у справі №  1340/5050/18, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у справі №  640/18664/20, оскільки правовідносини виникли під час дії Закону №  1404-VIII (у редакції до 28  серпня 2018  року). Враховуючи, що положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 28  серпня 2018  року) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28  серпня 2018  року, суди дійшли висновку щодо скасування постанов про стягнення виконавчого збору, оскільки останні мали бути прийняті в проміжок часу, коли діяла редакція Закону №  1404-VIII (до 28  серпня 2018  року). За таких обставин, правовідносини в даній справі не є подібними до правовідносин у справах №  520/11908/18, №  1340/5050/18.
Також є необґрунтованим посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі №  580/1328/19, від 01  квітня 2020  року у справі №  802/848/18, від 30  червня 2020  року у справі №  823/1824/17, щодо порушення державним виконавцем ч. 3 ст. 40 Закону №  1404-VIII, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору винесена за відсутності постанови про закінчення виконавчого провадження. 
У силу ч. 4 ст. 341 КАС України у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Як убачається зі змісту позовної заяви АТ «Укргазвидобування», що міститься у матеріалах справи, серед підстав позову порушення правового порядку винесення постанови про стягнення виконавчого збору, передбаченого ч. 3 ст.  40 Закону №  1404-VIІI, не зазначалось, а тому судами такі доводи не розглядались, як такі, що не були заявлені в суді першої інстанції. 
Разом з тим, АТ «Укргазвидобування» в апеляційній скарзі, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 24  жовтня 2019  року у справі №  580/1328/19, зазначало, що недотримання державним виконавцем при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору положень ч. 3 ст. 40 Закону №  1404-VIІI є самостійною підставою для визнання такої постанови протиправною.
Однак, судом апеляційної інстанції не надано оцінку зазначеному доводу апеляційної скарги всупереч вимогам ч. 1 ст. 308 КАС України.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що постанова державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП № 6579701 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва  від 03 березня 2003 року № 19/465 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Українська будівельна спілка» 53  741,29 грн прийнята відповідачем 17 березня 2003 року.
Поряд з цим, у вказаній постанові державним виконавцем надано АТ «Укргазвидобування» строк для добровільного виконання наказу (до 24  березня 2003  року), а також повідомлено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк буде розпочато його примусове виконання, а також буде стягнуто за примусове виконання рішення виконавчий збір у розмірі 2  687,06  грн.
Проте, у визначений в постанові про відкриття виконавчого провадження строк для добровільного виконання рішення, АТ «Укргазвидобування» самостійно не виконало наказ щодо сплати на користь ТОВ «Українська будівельна спілка» 53  741,29 грн.
24 березня 2003 року державним виконавцем була прийнята постанова про зупинення виконавчого провадження, яке в подальшому було відновлено 06  серпня 2020 року, оскільки позивачем було сплачено борг за наказом Господарського суду м. Києва від 03  березня 2003 року №  19/465 шляхом перерахунку коштів у сумі 53  741, 29 грн на рахунок відповідача.
06 серпня 2020 року державним виконавцем також винесено постанову про стягнення з АТ «Укргазвидобування» виконавчого збору в розмірі 5  374,13 грн, що становить 10  % від суми, що підлягає примусовому стягненню, як передбачено нормами ст. 27 Закону №  1404-VIII.
Однак, станом на момент відкриття виконавчого провадження діяла ст. 46 Закону №  606-XIV, яка передбачала, що у разі невиконання рішення у строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного відділу Державної виконавчої служби, стягується виконавчий збір у розмірі 5  % від належної до стягнення суми або вартості майна боржника.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону України «Про виконавче провадження», яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження ВП № 6579701, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме з 5  % від належної до стягнення суми або вартості майна боржника до 10  % від суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в Рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №  1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення ст. 46 Закону №  606-XIV в редакції, яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами ст. 27 Закону №  1404-VІІІ в редакції, яка була чинною на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення з АТ «Укргазвидобування» виконавчого збору.
Проте, вказане судами попередніх інстанцій не було враховано.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про визнання правомірною постанови про стягнення виконавчого збору від 06 серпня 2020 року, винесену в межах виконавчого провадження ВП №  6579701 відносно АТ «Укргазвидобування» у розмірі 5  374,13 грн, є передчасними.
Верховний Суд уважає, що для належного розгляду цієї справи судам попередніх інстанцій слід дослідити природу спірних правовідносин у рамках норм ст. 46 Закону №  606-XIV в редакції, яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження, а також надати оцінку доводам позивача щодо порушення правового порядку винесення оскаржуваної постанови у відповідності до ч. 3 ст. 40  Закону №  1404-VIІI.
Відповідно до ч. 1- 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати нові докази або додатково перевіряти докази, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21  вересня 2020  року - скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м.  Києва.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В.  Е.  Мацедонська

Судді                                                                                                    Н.  А.  Данилевич

                                                                                                    Н.  В.  Шевцова