Справа № 461/1252/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1706/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Савчук Г.В.,
з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кіт Вікторія Юріївна, ОСОБА_1 на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулась із скаргою, в якій просила суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кіт Вікторії Юріївни щодо накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ), код банку НОМЕР_3 у ПАТ «Кредобанк», який відкритий на ім`я ОСОБА_4 ; зобов`язати головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кіт Вікторію Юріївну вчинити дії щодо зняття арешту з рахунку № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ), код банку НОМЕР_3 у ПАТ «Кредобанк», який відкритий на ім`я ОСОБА_4 .
Скаргу мотивувала тим, що 27 березня 2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Рослюком Т.С. відкрито виконавче провадження №58730413 про примусове виконання рішення Галицького районного суду міста Львова у справі №461/2066/17 від 03 березня 2017 року.
Того ж дня - 27 березня 2019 року, старший державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника, які містяться на рахунку № НОМЕР_1 , код банку НОМЕР_3 у ПАТ «Кредобанк» і належить ОСОБА_3 
05 квітня 2019 року вона подала старшому державному виконавцю Рослюку Т.С. заяву про скасування арешту з банківського рахунку № НОМЕР_1 , мотивуючи тим, що кошти, які надходять на вказаний картковий рахунок, є її заробітною платою. 
01 лютого 2021 року старший державний виконавець Рослюк Т.С. виніс постанову про повернення стягувачу виконавчого документа, припинення чинності арешту на майно боржника та скасування заходів примусового виконання рішення. 
03 лютого 2021 року головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кіт Вікторія Юріївна відкрила виконавче провадження №64342551 на підставі виконавчого листа №461/2066/17, виданого 22 березня 2019 року Галицьким районним судом міста Львова.
Того ж дня, 03 лютого 2021 року державним виконавцем у відповідності до вимог ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника. 
Зазначала, що державний виконавець Кіт В.Ю., не з`ясувавши призначення коштів, розміщених на рахунку№ НОМЕР_1 , винесла постанову про арешт.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця - відмовлено.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_3 .
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при накладенні арешту на рахунок № НОМЕР_1 , відкритого на її ім`я для отримання заробітної плати, державний виконавець Кіт В.Ю. не вжила заходів щодо встановлення джерела надходження коштів, що містяться на рахунку боржника і передчасно прийняла рішення про накладення арешту на цей рахунок.
Зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не надав належної оцінки факту встановлення Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/2791/19 протиправною бездіяльність державного виконавця Рослюка Т.С. щодо не зняття арешту з банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_3 для отримання заробітної плати. 
Стверджує, що на підтвердження факту перебування у трудових відносинах із Благодійним фондом «Салюс», вона надала копію витягу із наказу № 2 від 30 січня 2019 року про прийняття її на роботу, копію довідки № 29 від 03 липня 2019 року, яка підтверджує факт перебування у трудових відносинах із Благодійним фондом. 
Звертає увагу на те, що суду була також надана копія виписки з рахунку про рух коштів, яка підтверджує факт, що призначенням щомісячних платежів була заробітна плата, аванси, премії, компенсація за невикористані дні відпустки.
Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебуває виконавче провадження №64342551 з примусового виконання виконавчого листа №461/2066/17, виданого 03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом м. Львова про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 405000,00грн.
03 лютого 2021 року головний державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кіт Вікторія Юріївна відкрила виконавче провадження №64342551 на підставі виконавчого листа №461/2066/17, виданого 22 березня 2019 року Галицьким районним судом міста Львова.
Того ж дня, 03 лютого 2021 року державним виконавцем Кіт В.Ю. винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника. 
Дані постанови підписано електронно - цифровим підписом та скеровано 05 лютого 2021 року в AT «Кредобанк» та в ТСЦ 4641 РСЦ ГУ СЦ МВС у Львівській області (згідно реєстру вихідної кореспонденції список №654 від 05.02.2021р. індикатор доступу №7900730385044).
ОСОБА_3 в скарзі зазначила, що 05 квітня 2019 року подала старшому державному виконавцю Рослюку Т.С. заяву про скасування арешту з банківського рахунку № НОМЕР_1 , мотивуючи тим, що кошти, які надходять на вказаний картковий рахунок, є її заробітною платою, яку вона отримувала, перебуваючи у трудових відносинах із Благодійним фондом «Салюс».
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулась до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Кіт В.Ю.
До скарги не приєднано доказу (копії заяви), на підставі якого скаржниця зверталась саме до державного виконавця Кіт В.Ю. з вимогою зняти арешт з банківського рахунку та до якого були приєднані належні докази, які би підтверджували її перебування у трудових відносинах з БФ «Салюс».
Однак, ОСОБА_3 вважає, що державний виконавець Кіт В.Ю. при винесенні постанови про арешт її майна, в тому числі рахунку № НОМЕР_1 , не з`ясувавала призначення коштів, розміщених на цьому рахунку.
На підтвердження того, що кошти, які надходять на вказаний картковий рахунок, є її заробітною платою, яку вона отримувала, перебуваючи у трудових відносинах із Благодійним фондом «Салюс», ОСОБА_3 надала довідку за №29 від 03 липня 2019 року, яка видана БФ «Салюс», про те, що остання працює у фонді та витяг з наказу №2 від 30 січня 2019 року.
Разом з цим, суду не надано виписки із запису до трудової книжки працівника, немає доказів нарахування та сплати податків та інших обов`язкових платежів до бюджету зі сторони роботодавця, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані докази не підтверджують перебування ОСОБА_6 у трудових відносинах з БФ «Салюс».
Як вбачається з копії виписки з рахунку № НОМЕР_1 , код банку НОМЕР_3 у ПАТ «Кредобанк», виданої на підставі укладеного ОСОБА_3 договору про надання розрахункових послуг від 04 червня 2009 року, договір укладено ОСОБА_6 ще за десять років до трудових відносин з БФ «Салюс», а відтак не може бути зарплатним.
Крім того, банківський рахунок № НОМЕР_1 , код банку НОМЕР_3 у ПАТ «Кредобанк» не може бути належним доказом існування трудових відносин, оскільки відповідно до Постанови від 11 вересня 2017 року НБУ за №89 «Про затвердження плану рахунків», всі рахунки, що починаються з цифр 2620 - «кошти на вимогу фізичних осіб» і являються поточними - ніякого відношення до зарплати не мають.
Суд зазначив, що якщо банк вважає, що цей рахунок, який відкритий як поточний в 2009 році, став у 2019 році зарплатним, то мав би бути наданий відповідний договір з ОСОБА_3 або з БФ «Салюс» про зміну умов договору.
Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з БФ «Салюс» та, відповідно, що на картковий рахунок № НОМЕР_1 надходять кошти, які є її заробітною платою.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на, що згідно з ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із ним Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
Тобто, саме рахунки, визначені у ч. 2 ст. 48 Закону є спеціальними для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених у п. 7 ч. 3 ст, 18, ч. 2. ст. 48. ч. З ст. 52, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.
Також ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
Основна заробітна плата відсутня у цьому переліку.
Таким чином, судом встановлено, що наданий рахунок, з якого боржник просив зняти арешт, не має спеціального режиму використання та не надано боржником виписки з рахунку, які саме операції здійснюються по вказаному рахунку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у державного виконавця відсутні законні підстави для зняття арешту з наданого боржником рахунку.
Згідно з ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 56 цього Закону у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед стягувачем, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, у тому числі накладати арешт на кошти, які перебувають на рахунках.
Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Окрім цього, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов`язкове судове рішення залишилося невиконаним («Шмалько проти України», № 60750/00, пункт 43, рішення від 20 липня 2004 року; «Ромашов проти України», № 67534/01, пункт 42, рішення від 27 липня 2004 року та інші).
Зважаючи на наведені норми закону виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду, без якої, сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи, було б беззмістовними.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку про те, що виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та правомірно наклав арешт на кошти боржника на рахунках, які не є спеціалізованими із спеціальним режимом стягнення, про що йшлося.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.