ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9055/21 Справа № 183/4020/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрій Григорович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування реєстраційних записів, витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення, зобов`язання не чинити перешкод,-
В С Т А Н О В И Л А:
       У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування реєстраційних записів, витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення, зобов`язання не чинити перешкод.
       Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року, за ним визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Цим же рішенням ОСОБА_5 зобов`язано не чинити перешкод у користуванні квартирою.
       09 листопада 2010 року позивач отримав виконавчий лист, а 09.12.2010 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, яким зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні означеною квартирою. Акт про вчинення виконавчих дій був складений 18.02.2011 року, державним виконавцем 04.03.2011 року прийняте рішення про закінчення виконавчого провадження.
       Між тим, позивач не зміг користуватися своєю власністю, внаслідок чого ОСОБА_6 неодноразово звертався до правоохоронних органів та прокуратури, де фіксував факти перешкоджання та невиконання рішення суду за допомогою свідків та складання відповідних актів.
       В ході розгляду справи, що перебувала в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за результатами розгляду якої апеляційною інстанцією за позивачем визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , було вжито заходи забезпечення позову, накладено арешти на квартири, які перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
       З метою здійснення державної реєстрації набутого права власності на нерухоме майно, позивач 08.02.2018 року звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову, що були вжиті ухвалою цього ж суду від 22.07.2009 року, однак йому повідомили, що заходи забезпечення позову вже скасовані ще 15 жовтня 2015 року за зверненням ОСОБА_5 
       12.03.2018 року, маючи на руках технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , який мав двох власників, позивач звернувся до Новомосковського ЦНАП, однак 16.03.2018 року отримав повідомлення про неможливість здійснення державної реєстрації права власності на Ѕ частини зазначеної квартири, оскільки квартира вже була декілька разів перепродана.
       Позивач наполягає, що майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки ОСОБА_5 одноосібно, без його згоди уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 , здійснивши відчуження цілої квартири на підставі договору дарування від 22.11.1996 року, який Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідним рішенням від 09.11.2010 року, - визнаний недійсним.
       Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідчував приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович ще 18.12.2015 року.
       В подальшому, а саме 06.07.2017 року ОСОБА_4 , яка являється свахою ОСОБА_5 продала спірну квартиру племіннику ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , а останній 23.02.2019 року продав квартиру відповідачці по справі - ОСОБА_2 . Цей договір купівлі-продажу квартири посвідчував державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г .
       Зі сторони ОСОБА_2 позивачеві чиняться перешкоди у користуванні його власністю.
       Ураховуючи викладене, позивач просив суд:
        -визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2015 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ;
       -визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
       -визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.02.2019 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;
       -визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року;
       -визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі-продажу, серія 1101 від 06.07.2017 року;
       -визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі продажу серія 1-305 від 23.02.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;
       -витребувати та повернути йому із незаконного володіння ОСОБА_2 Ѕ квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачеві за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року;
       -вселити його у квартиру АДРЕСА_1 ;
       -зобов`язати ОСОБА_2 передати позивачеві всі засоби та ключі щодо можливості володіння квартирою та не чинити перешкод у користуванні Ѕ квартири АДРЕСА_1 .
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрій Григорович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування реєстраційних записів, витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення, зобов`язання не чинити перешкод - відмовлено (т.2 а.с. 49-63).
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 листопада 1996 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , та визнано його договором купівлі-продажу, за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину зазначеної квартири (т.1 а.с. 6,7).
       Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року у справі № 2-107/10 скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з нерухомого майна, що було предметом розгляду справи (т.1, а.с. 11).
       08 грудня 2015 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 2240. Вказана квартира належить продавцю на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю. від 22.11.1996 року за реєстровим номером 4690 (т.1 а.с. 193, 194).
       Договір купівлі-продажу від 08 грудня 2015 року містить посилання на те, що згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно відчужувана квартира під забороною не перебуває, інформація про обтяження стосовно продавця та обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою, - відсутні. Рішення про державну реєстрацію договору дарування від 22.11.1996 року № 4690 здійснювалося приватним нотаріусом Бондаренко Р.О. (т.1, а.с. 195).
       Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності, окрім того позивачем обрано не належний спосіб захисту.
       Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Вимогами частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
       Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
       З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 листопада 1996 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , та визнано його договором купівлі-продажу, за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину зазначеної квартири (т.1 а.с. 6-7).
       08 грудня 2015 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 2240. Вказана квартира належить продавцю на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю. від 22.11.1996 року за реєстровим номером 4690 (т.1 а.с. 193, 194). 
       Враховуючи зазначене, позовні вимоги про визнання недійсними: 
       договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , 
       договору купівлі-продажу від 06.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
       договору купівлі-продажу від 23.02.2019 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які були вчинені після недійсного правочину, підлягають задоволенню.
       Суд першої інстанції вказані обставини справи не врахував, в зв`язку з чим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
       Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 18.12.2015року; між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 06.07.2017року; між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 23.02.2019 року, то вони задоволенню не підлягають, оскільки визнання недійсним оспорюваного правочину є підставою для скасування його державної реєстрації. Враховуючи зазначене заявлена вимога про скасування державної реєстрації договору є похідною, та додаткового вирішення судом не потребує.
       Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року року у справі № 522/17826/16-ц.
       Щодо позовних вимог про витребування із незаконного володіння, колегія суддів зазначає наступне.
       Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі №6-54цс17 зроблено висновок про те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі.
       Згідно з абзацом 1 частини першої ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року в справі №612/553/15-ц вказано про те, що індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.
       У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 Ѕ частини кв. АДРЕСА_1 . Суд відповідно до положень ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 
       Матеріали справи не містять доказів, що 1/2 частка спірної квартири будь-коли виділялася в натурі. Доводи апеляційної скарги викладеного вище не спростовують та грунтуються на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.
       За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності. 
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири скасувати та ухвалити нове рішення.
       Визнати недійсним договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 2241.
       Визнати недійсним договору купівлі-продажу від 06.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світланою Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1101.
       Визнати недійсним договору купівлі-продажу від 23.02.2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-305.
       В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: