Постанова
Іменем України
26 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 520/7714/18
провадження № 61-14401св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, у складі судді Гниличенко М. В., 
від 09 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., 
від 14 липня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідач є її колишнім чоловіком, який зареєстрований в належній їй квартирі 
АДРЕСА_1 .
Вказувала, що шлюб між ними було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2018 року у справі № 520/15974/17 та із травня 2017 року відповідач у спірній квартирі не проживає, не несе витрат по сплаті комунальних послуг.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Короткий зміст оскаржуваних рішень
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, позов задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає із травня 
2017 року, тоді як позивачка змушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи касаційної скарги, додатково вказав, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20 серпня 2021 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 липня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.
У жовтні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає застосування судами норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 569/4373/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 279/3572/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вважає помилковим віднесення районним судом розглядуваної справи до категорії малозначних.
Стверджує, що не міг подати до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без його участі, оскільки в цей час, як моряк перебував на судні.
Суд першої інстанції порушив його право на повагу до приватного, сімейного життя та житла.
Вказує, що не може постійно проживати у спірній квартирі, оскільки є моряком та більшість часу знаходиться у відрядженні. Позбавлення його місця реєстрації та права користування житловим приміщенням призведе до порушення принципів права та моралі. Він приймає активну участь у вихованні спільного із позивачкою сина, однак останнім часом ОСОБА_1 почала шантажувати його правом побачень з дитиною з метою отримання грошових коштів. Позивачем не доведено, що він не оплачував комунальні послуги, відмовлявся чи ухилявся від їх сплати.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У відзиві, поданому в жовтні 2021 року до Верховного Суду, 
 ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 квітня 
2018 року у справі № 520/15974/17 встановлено, що між сторонами подружні стосунки були припиненні з жовтня 2016 року, цей факт було визнано ОСОБА_2 . При цьому відповідач з травня 2017 року в спірній квартирі не проживає, будь-які його речі в ній відсутні, він не несе витрат по сплаті комунальних послуг. Наявність його реєстрації перешкоджає їй в здійсненні права власності на квартиру та порушує майнові права, оскільки вона змушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних виплат, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб.
Відповідач є громадянином Російської Федерації та із 12 листопада 
2013 року зареєстрований у Воронезькій області, постійно проживає в Росії та безпідставно намагається зберегти реєстрацію в спірній квартирі, до якої вже більше 5 років не має жодного стосунку.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власником квартири 
 АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 
від 29 березня 2014 року.
Із 2009 року ОСОБА_1 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси 
від 02 квітня 2018 року в справі № 520/15974/17.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 19 червня 2018 року, виданої ОСББ «Вільямса-59-К» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 (колишній чоловік) та ОСОБА_5 (син сторін).
Згідно акту обстеження від 26 червня 2018 року, посвідченого ОСББ «Вільямса 59-К», відповідач із травня 2017 року не проживає у квартирі 
 АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що  ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації.
Позиція Верховного Суду
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК Української РСР).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки на момент звернення до суду із цим позовом відповідач не проживав у спірній квартирі із травня 2017 року, тобто понад строки, встановлені частиною другою статті 405 ЦК України.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах 29 липня 
2021 року у справі № 338/157/18, від 01 вересня 2021 року у справі 
№ 361/6598/17.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті першої Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. 
Принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», передбачає, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 344/4224/17.
З урахуванням обставин розглядуваної справи, суди попередніх інстанцій, встановивши, що шлюб між сторонами розірвано, відповідач із 2017 року не проживає за місцем реєстрації, при цьому має зареєстроване місце проживання в іншій країні, дійшли правильного висновку про задоволення позову з огляду на те, що за встановлених обставин втручання у права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою відповідає вимогам закону та є необхідним для захисту прав ОСОБА_1 , як власника квартири.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанцій порушив його право на повагу до приватного і сімейного життя та житла, оскільки заявник, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, не довів наявність достатніх та триваючих зв`язків із спірним житлом, не зазначав про відсутність у його розпорядженні іншого житла, відсутність можливості винаймати таке житло. Тобто, відповідач не обґрунтував і не надав доказів на підтвердження того, що таке втручання становитиме для нього надмірний тягар.
При цьому матеріали справи не містять доказів наявності домовленості між відповідачем та власником квартири щодо користування належною 
ОСОБА_1 квартирою.
Зважаючи на обставини, встановлені у розглядуваній справі, оскаржені судові рішення не суперечать висновкам, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі 
№ 279/3572/18, на які посилався заявник в касаційній скарзі.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не міг подати до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без його участі, є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав оцінку.
Водночас апеляційний суд поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження та забезпечив ОСОБА_2 можливість брати участь у відкритому судовому засіданні і не перешкоджав у наданні доказів і доведенні заперечень проти позову.
Сам по собі розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження не є порушенням норм процесуального права, оскільки за змістом частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Справа № 520/7714/18 не належить до категорій справ, які в силу вимог частини четвертої статті 274 ЦПК України підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Доводи заявника про наявність спору між батьками щодо участі у вихованні дитини на правильність вирішення судами розглядуваної справи не впливають. У разі, якщо ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, він не позбавлений права звернутися до суду за вирішенням такого спору.
Інші доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, які б тягнули за собою скасування судових рішень, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта