Ухвала
Іменем України
 
23 жовтня 2021 року
місто Київ
 
справа № 204/8433/20
провадження № 61-16566ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Дніпропетровський окружний адміністративний суд, Третій апеляційний адміністративний суд, 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року у складі судді Черкеза Д. Л. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Благута А. О. у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неправомірними, на думку позивача, діями судів у справі № 569зп-20/160.
ОСОБА_1 просив встановити, що в результаті неправомірних дій Дніпропетровського окружного адміністративного суду та Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 569зп-20/160, а саме обмеження від імені України гарантованого Конституцією України права на звернення до суду за матеріальним станом, що заборонено 
статтями 19, 22, 24, 64 Конституції України, йому завдано майнову і моральну шкода; просив відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду, що передбачено статтею 25 Закону України «Про звернення громадян», статтями 23, 276, 1173, 1176 Цивільного кодексу України, яка завдана діями Дніпропетровського окружного адміністративного суду у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та діями Третього апеляційного адміністративного суду у розмірі 1 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої неправомірними діями судів.
Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19), відповідно до якого усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови у відкритті провадження у справі та додатково врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження 
№ 14-500цс19), відповідно до якого позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами електронного зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису 11 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що в оскаржуваних рішеннях прихована інформація щодо звернення позивача до суду на підставі статті 8 Конституції України та не надано правової оцінки стосовно дії частин шостої, сьомої статті 1176 ЦК України з приводу обмеження Дніпропетровським окружним адміністративним судом та Третім апеляційним адміністративним судом гарантій права доступу до правосуддя на підставі верховенства права.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК Україні особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).
Згідно зі статтями першої та другої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду із вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неправомірними, на думку позивача, діями судів у справі № 569зп-20/160.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 569зп-20/160 ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернувся Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову до подачі позовної заяви повернуто заявнику без розгляду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року залишено без змін.
Звідси випливає, що ОСОБА_1 , звертаючись до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про відшкодування Дніпропетровським окружним адміністративним судом та Третім апеляційним адміністративним судом майнової та маральної шкоди, обґрунтовуючи такі вимоги обмеженням відповідачами у доступі до правосуддя, фактично має на меті здійснити правову оцінку наведеним рішенням, ініціювавши інше судове провадження у порядку цивільного судочинства.
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються (частини перша, друга статті 124 Конституції України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України 
«Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Отже, якщо позивач вважав, що суди або судді, які діяли від імені суду, допустили порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до суду вищої (касаційної) інстанції у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Беручи до уваги принцип незалежності суду, засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу), будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави, недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року, ухваленій у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399 цс 18), зробила висновок, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді. Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19) та від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження 
№ 14-500цс19).
Тож, на підставі аналізу змісту позовних вимог ОСОБА_1 , а також касаційної скарги, у якій заявник зазначає, що в оскаржуваних рішеннях не враховано факт обмеження відповідачами гарантій права на доступ до правосуддя у справі № 569зп-20/160, потрібно зробити висновок, що така процесуальна вимога (позов) свідчить про незгоду заявника із процесуальним рішенням суддів та здійсненням ними уповноважених професійних обов`язків.
ОСОБА_1 , вважаючи, що судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду та Третього апеляційного адміністративного суду допустили порушення норм процесуального права та/або неправильне застосування норм матеріального права під час здійснення правосуддя у справі № 569зп-20/160, вправі був реалізувати своє право шляхом наведення відповідних заперечень поряд з іншими підставами касаційного оскарження рішень цих судів у межах розгляду саме зазначеної судової (в порядку адміністративного судочинства) справи.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зробив висновок, що позов ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та Третього апеляційного адміністративного суду із наведеними процесуальними вимогами не підлягає розгляду судом, відповідно не може бути відкрито провадження у цивільній справі за таким позовом.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            Г. І. Усик

                                                                                                            В. В. Яремко