Справа № 752/15188/21                                                   Головуючий 1 інстанція- Плахотнюк К.Г.
Провадження № 22-ц/824/14874/2021                  Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
02 грудня 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 09 липня 2021 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором,-
 
в с т а н о в и в:
 
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 09 липня 2021 рокувідмовлено у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача  ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором.
Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його заяву про забезпечення позову задоволити в повному обсязі,посилаючись на її помилковість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права. 
Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що строк повернення кредитних коштів настав у 2016 році, однак ні боржник, ні поручителі не вчинили жодних дій по погашенню боргу, не визнають існування боргу та вчиняли дії, спрямовані на створення перешкоддля релізації кредитором права на повернення коштів, зокрема ініціювали ряд судових процесів, що на думку скаржника свідчить про їх недобросовісність. Суд наведені обстаивни не дослідив та пирйшов до помилкового високу про відсутність вчинення відповідачами дій, срямованих на ухилення від виконання зобов`язання. Суд неправильно встановив вид забезпечення позову, який просив вжити позивач,зазначивши у рішенні про арешт, хоча позивач просив заборонити державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо належного відповідачам нерухомого майна. Даний спосіб забезпечення вимог є співмірним та адекватним заявленим позовним вимогам, е пзбавляє відповідачів володіти та користуватися власністю, обмеживши лише можливість її вічуження.
Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Москаленко І.О. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції
                                                                        -  2  -
прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Відповідач ОСОБА_5 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тимофіюк Г.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу судді Голосіївського районного суду м.Києва як незаконну.
Відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу їх представника адвоката Москаленка І.О. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення.
В день розгляду справи о 10-00 адвокат Москаленко І.О. електронною поштою подав до суду заяву про відкладення розгляду справи.
Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.
Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника відповідачів з таких міркувань.
По-перше, посилаючись на неможливість явки до судупредставник відповідачів не додав до заяви жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували це, як і взагалі не вказав у заяві про причини його неявки.
По-друге, представник відповідача повідомлений про день розгляду справи завчасно - 11 листопада 2021 року, тобто майже за місяць до дня розгляду і мав можливість спланувати свою роботу з урахуванням часу розгляду даної справи. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, які б свідчили про поважність причин неявки, суду не надав.
По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
І по-четверте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що представник відповідачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якому грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо законності і обгрунтованості судової ухвали та відсутності підстав для її скасування.
З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних
                                                                        -  3  -
строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідачів, а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.
Щодо відповідача ОСОБА_5 , то судова повістка повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до частковго задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що 18 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до Голосіївського районного суду м.Києва позов до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 30 мільйонів гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно договору про відступлення прав вимоги від 15 червня 2021 року позивач є новим кредитором ТОВ «Науково-виробнича упроваджувальна комерційна фірма «Еско», яка на підставі укладеного з ПАТ «Златобанк» кредитного договору № 22/1/14-КL від 30 січня 2014 року отримала кредит у розмірі 2200000 доларів США, який не повернутий. Відповідачі є поручителями ТОВ «НВУКФ «Еско», що стверджується укладеними договорами поруки від 30 січня 2014 року, а тому несуть солідарну відповідальність із товариством.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 08 липня 2021 року відкрите провадження у справі.
25 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що строк виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів настав у 2016 році, однак ні боржник, ні поручителі не вчинили жодних дій по погашенню боргу, не визнають існування боргу та вчиняли дії, спрямовані на створення перешкод для релізації кредитором права на повернення коштів, зокрема ініціювали ряд судових процесів, що на думку скаржника свідчить про їх недобросовісність та небажання повертати кредитні кошти. Такі дії дають підстави стверджувати, що відповідачі будуть ухилятися від виконання можливого рішення і вчиняти дії на унеможливлення його виконання. Посилаючись на наявність достатніх підстав вважати, що відповідачі будуть вчиняти незаконні дії щодо відчуження нерухомого майна третім особам, просив суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді заборони державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо належного відповідачам нерухомого майна, які є співмірними та адекватними заявленим позовним вимогам, та не пзбавляє відповідачів володіти та користуватися власністю, обмеживши лише можливість її вічуження.
Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії
                                                                        -  4  -
розгляду справи.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).
Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового
                                                                        -  5  -
провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Відмовляючи у вжиті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому суд виходив із того, що суду  не надано доказів, які б свідчили про необхідність забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, як і не надано доказів на підтвердження недобросовісних дій відповідачів.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на вимогах процесуального закону і матеріалах справи.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.
Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Суд, пославшись лише на відсутність доказів щодо недоведеності намірів відчужити майно, не врахував і не дав оцінки чи невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся суду.
Така правава позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, де Верховний Суд вказав, що через ризик відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту 1/2  частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. А те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.
                                                            -  6  -
Окрім того, вирішуючи заяву ОСОБА_1 , суд в достатній мірі не врахував наведені у заяві аргументи позивача щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову з урахуванням змісту позовних вимог та їх розміру, зокрема не врахував тривалість строку невиконання відповідачами як поручителями зобов`язання по поверненню коштів та відсутність жодних дій по погашенню боргу.
Суд не звернув уваги, що у справі відсутні докази про те, що у випадку імовірного задоволення позову ОСОБА_1 відповідачі зможуть відповідно до положень ст.18 ЦПК України виконати рішення і одноразово сплатити борг, зокрема відповідачі не надали ні доказів про свій матеріальний стан, ні про достатність свого заробітку чи наявність грошових коштів (готівки чи безготівкових), які б дозволяли сплатити борг і відповідали сумі позову.
Також, колегія суддів погоджується із аргументами апеляційної скарги про те, що суд неправильно встановив вид забезпечення позову, який просив вжити позивач, зазначивши у рішенні про арешт, хоча позивач просив заборонити державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо належного відповідачам нерухомого майна, що є співмірним вимогам та не позбавляє відповідача права володіти та користуватися власністю, обмеживши лише можливість вічуження майна.
Доводи відзиву відповідачів на апеляційну скаргу про необґрунтованість позовних вимог з огляду на припинення договорів поруки колегія суддів відхиляє як необгрунтовані. Дані обставини відповідно до положень цивільного процесуального закону з`ясовуються при розгляді справи по суті позовних вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів. При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам, а також вирішувати наперед питання обгрунтованості доводів та заперечень сторні по суті позову і правомірності заявлених позовних вимог.
В той же час колегія суддів вважає, що необгрунтованість висновків суду не призвела до неправильного вирішення заяви, яка не підлягає до задоволення з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що належні відповідачці ОСОБА_4 шість об`єктів нерухомого майна у вигляді земельних ділянок та будівель у м.Щорс і Щорському районі Чернігівської області перебувають в іпотеці, де іпоткодержателем є ОСОБА_6 , який надав відповідачці позику, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.135-158).
Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Таким приписам кореспондуються положення ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», згідно ч.1 якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо:
1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.
Згідно положень ч.5 цієї статті кошти, що надійшли від реалізації заставленого майна, перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів
                                                                        -  7  -
у порядку, встановленому цим Законом.
З огляду на те, що іпотекодавцем є ОСОБА_6 накладення арешту буде порушувати його права на переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Це по-перше.
По-друге, арешт не призведе до поновлення прав позивача, оскільки  ОСОБА_6 має першочергове право на отримання коштів від реалізації цього майна незалежно від арешту.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, де Верховний Суд вказав, що іпотека або арешт, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. 
І по-третє, ОСОБА_6  не залучений до участі у справі, а відтак ухвалення судового рішення, яке стосується прав та інтересів особи, що не була залучені до участі у справі, є процесуальним порушенням і безумовною (обов`язковою) підставою для скасування відповідного рішення як апеляційною (п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України), так і касаційною інстанцією (п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України), оскільки суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина ухвали судді Деснянського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2018 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу без змін.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 09 липня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
                                                                        -  8  -
В іншій частині ухвалуГолосіївського районного суду м.Києва від 09 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: