ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/28926/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є.,  Собківа Я.М.,  за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну  скаргу  Головного управління ДПС у м. Києві  на рішення  Окружного адміністративного суду  м. Києва від 29  червня 2021  року  в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 у  листопаді  2020 року  звернувся до суду з позовною заявою,  в якій просив  визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві №0247433-3314-2655 від 30 червня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог, позивач послався на те, що він має у користуванні декілька об`єктів нерухомості схожих за характеристиками на об`єкт, зазначений у податковому повідомленні - рішенні. Тому, оскільки в оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні відповідач не зазначив адресу об`єкта оподаткування, то ідентифікувати об`єкт нерухомості є неможливим. Також позивач зазначив, що відповідач провів неправильний розрахунок сум податкового зобов`язання, адже застосував розмір ставки податку на нерухомість, який не відповідає вимогам рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зі змінами і доповненнями. Крім того, позивач зауважив, що розгляд його скарги на податкове - повідомлення - рішення здійснено ДПС з порушенням строків, встановлених пунктом  56.8 статті 56 Податкового кодексу України, а тому така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.
Рішенням  Окружного адміністративного суду м. Києва від 29  червня 2021 року  позов задоволено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що  з оскаржуваного податкового повідомлення - рішення та розрахунку до нього не можливо встановити об`єкт нерухомості, стосовно якого позивачу нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, оскільки відповідачем не зазначено конкретної адреси розташування такого об`єкта.  Жодного документа, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на який посилається відповідач, останнім до матеріалів справи не долучено.
Також суд дійшов висновку, що відповідач при здійсненні нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, замість ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 0,400%, використав ставку податку у розмірі 1,50% розміру мінімальної заробітної плати, що суперечить вимогам рішення Київської міської ради 23 червня 2011 року №242/5629 (зі змінами і доповненнями).
Крім того, ДПС України розглянула скаргу позивача на рішення з пропуском строку, передбаченого пунктом  56.8 статті 56 Податкового кодексу України, що передбачає настання наслідків, передбачених пунктом  56.9 статті 56 Податкового кодексу України (автоматичне задоволення скарги).
Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,  позивач зазначає, що суд першої інстанції  не встановив, що розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, за об`єктом оподаткування, які належать позивачу, нараховані за перші п`ять місяців,  з урахуванням рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року N 1910/5974 про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629, за ставкою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб за кодом 1242.1 «Гаражі наземні», що становить 1,50% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр, а після внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 у редакції рішення Київської міської ради від 16 травня 2019 року N 902/7558, з шостого місяця і до кінця року нарахування проводились з ставкою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб по коду 1242.1 «Гаражі наземні», що становить 0,400% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр. Тому, нарахування з податку на нерухоме майно, від`ємне від земельної ділянки, фізичній особі за 2019 рік нараховано правомірно з урахуванням всіх рішень Київської міської ради "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" за 2019 рік.
Також скаржник вказав, що база оподаткування об`єктів позивача обчислювалась на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника  і правильності висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи,  податковим повідомлення-рішення №0247433-3314-2655 від 30 червня 2020 року на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до підпункту  266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України  позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 11 637,35 грн за 2019 рік.
Рішенням ДПС України від 20 жовтня 2020 року №51/А/99-00-06-02-04-09 за наслідками розгляду скарги позивача на податкове повідомлення-рішення №0247433-3314-2655 від 30 червня 2020 року скаргу залишено без задоволення, а вказане податкове повідомлення-рішення - без змін.
Вказані вище обставини стали підставою для звернення з цією позовною заявою до адміністративного суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до підпункту  266.1.1 підпункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктами  266.3.1  та 266.3.2 пункту  266.3 статті 266 Податкового кодексу України  базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до підпункту  266.4.1 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України  база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Отже, база оподаткування об`єкта житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Як вбачається із розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, за об`єктами оподаткування, які належать позивачу, податок нараховано за нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, гараж 611, загальною площею 324,90 кв.м.
За наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з оскаржуваного податкового повідомлення - рішення та розрахунку до нього не можливо встановити об`єкт нерухомості,  щодо якого позивачу нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, оскільки відповідачем не зазначено конкретної адреси розташування такого об`єкта.
Доводи скаржника про те, що при обчисленні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік відповідач  використовував дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ІС «Податковий блок», відповідно до яких за позивачем обліковується гараж за адресою: м. Київ, гаражний кооператив «Мостицький» авто гараж 611, загальною площею 324,9 кв.м., колегія суддів відхиляє оскільки будь-якого  доказу, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,  відповідачем до матеріалів справи не долучено.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про  порушення ДПС України строку розгляду скарги позивача на оскаржуване рішення, передбаченого пунктом  56.8 статті 56 Податкового кодексу України, що призвело до наслідків, передбачених пунктом  56.9 статті 56 Податкового кодексу України (автоматичне задоволення скарги), з огляду на таке.
Так, відповідно до пунктів  56.2,  56.3 статті 56 Податкового кодексу України  у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення. Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (та у разі потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту  44.6 статті 44  цього  Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.
Пунктом  56.16 статті 56 Податкового кодексу України  визначено, що днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.
Строк розгляду контролюючим органом скарги платника податків установлений пунктом  56.8 статті 56 Податкового кодексу України, у відповідності до якого контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.
З урахуванням положень пункту  56.9 статті 56 Податкового кодексу України  керівник (або його заступник) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.
Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника контролюючого органу (або його заступника), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків. Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника контролюючого органу (або його заступника) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.
Отже, юридичним наслідком порушення контролюючим органом встановленого  Податковим кодексом України  або продовженого рішенням керівника контролюючого органу (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) строку розгляду скарги платника податків, тобто ненаправлення впродовж цих строків платнику податків вмотивованого рішення за результатами розгляду скарги, є визнання скарги такою, що повністю задоволена на користь платника податків з наступного за днем закінчення зазначених строків дня.
Матеріали справи свідчать, що 05 серпня 2020 року позивач подав до ДПС України скаргу на податкове повідомлення - рішення №0247433-3314-2655 від 30 червня 2020 року.
Рішенням ДПС України від 20 жовтня 2020 року №51/А/99-00-06-02-04-09 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення №0247433-3314-2655 від 30 червня 2020 року - без змін.
З матеріалів справи вбачається, що ДПС України рішення про продовження строку розгляду скарги не приймала, тому  останнім днем направлення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги було 25 серпня 2020 року.  Однак, у матеріалах справи міститься рішення від 20 жовтня 2020 року №51/А/99-00-06-02-04-09 про розгляд скарги позивача, тобто прийняте з пропуском строку, передбаченого пунктом  56.8 статті 56 Податкового кодексу України, що передбачає настання наслідків, передбачених пунктом  56.9 статті 56 Податкового кодексу України.
Колегія суддів зауважує, що внаслідок порушення строків розгляду скарги оскаржуване ППР є таким, що не створює правових наслідків, що є самостійною підставою для його скасування.
Водночас колегія суддів не погоджується і з висновком суду першої інстанції, що відповідач необґрунтовано використав ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік за кодом 1242.1 «Гаражі наземні», виходячи з 1,50 % розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр, оскільки згідно з   таблицею №1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради 23 червня 2011 року №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1910/5974) така ставка податку становить 0,400 % розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.
Так, рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві»,  у редакції рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1910/5974, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік за кодом 1242.1 «Гаражі наземні» встановлена в розмірі 1,50 % розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.
Рішенням Київської міської ради від 16 травня 2019 року N 902/7558 про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 до додатка 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 внесені такі зміни: «До таблиці N 1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629, у редакції рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року N 1910/5974, за кодами класифікації будівель та споруд, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для фізичних осіб по коду 1242.1 «Гаражі наземні» становить 0,400% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.
Згідно з розрахунком  податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, за об`єктами оподаткування, що належать позивачу, за період з січня по травень 2019 року ставка податку позивачу нараховувалась, виходячи з 1,5% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр (62,00 грн), а за період з червня по грудень 2019 року - 0,40% (16,69 грн).
Тобто, відповідач під час обчислення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, використовував різні ставки податку, які встановлені чинним законодавством України на 2019 рік.
Отже, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про здійснення відповідачем розрахунку податкових зобов`язань з неправильним застосуванням ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що оскільки такий висновок суду не слугував основною та єдиною підставою для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, то неправильне застосуванням норм матеріального права в цій частині не впливає на правильність прийнятого судом першої інстанції судового рішення в цілому. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у м. Києві  залишити без задоволення.
Рішення  Окружного адміністративного суду м. Києва від 29  червня 2021 року  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5  ст. 328 КАС України.            
Повний текст постанови складено 16 грудня   2021 року.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків