Постанова
Іменем України 
 
29 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 324/2283/18
 
провадження № 61-28 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,              
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідач -  ОСОБА_2 ;
третя особа - Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Дашковської А. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                         ОСОБА_2 , третя особа - Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області, про усунення від права на спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона понад сорок років проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела спільне господарство. Після його смерті залишилось спадкове майно: земельна ділянка, розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 . Посилалась на те, що відповідач не погодився виділити їй частку із спадкового майна, хоча вона на це сподівалася, а також на те, що спадкодавець мав похилий вік, тяжко хворів і перебував у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, проте його син ухилявся від надання будь-якої допомоги.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування всієї спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року у складі судді Іванченка М. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом всієї спадщини, яка залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець був особою похилого віку, з 2013 по 2015 роки спостерігався в амбулаторії, був у безпорадному стані і потребував стороннього догляду, проте відповідач ухилявся від надання будь-якої допомоги, не приймав часті у догляді за хворим батьком, не вчиняв жодних дій щодо утримання та підтримки спадкодавця.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведене умисне ухилення ОСОБА_2 , який також є особою похилого віку, від надання допомоги батькові, оскільки не встановлено наявність у останнього можливості надавати таку допомогу, зокрема відповідач у зв`язку із збройним конфліктом на сході країни опинився у скрутному становищі, залишився без квартири і майна, має статус особи, тимчасово переміщеної із окупованої території.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04  липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02  березня 2020 року у справі № 133/1625/18 тощо, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 324/2283/18 з Пологівського районного суду Запорізької області. 
 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, потребував постійного догляду, а відповідач не відвідував його, не надав необхідної допомоги.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років помер ОСОБА_3 , причина смерті - ішемічна хвороба серця (а.с. 87-88, т. 1).
 
Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно - земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,73 га, розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області (а.с. 91, т. 1).
 
Спадкоємцем першої черги майна померлого є його син - ОСОБА_2 , 1957 року народження, мешканець м. Донецька, який з 17 листопада                         2014 взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та тимчасово проживає у м. Маріуполі (а.с. 95 зворот, т. 1).
 
ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала однією сім`єю із спадкодавцем без реєстрації шлюбу понад п`ять років, що встановлено рішенням Пологівського районного суду Запорізької області                          від 11 квітня 2017 року у справі № 324/2206/16-ц (а.с.11-12, т. 1).
 
Рішенням Пологівського районного суд Запорізької області від 25 жовтня                              2018 року у справі № 324/1237/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну черговості і одержання права на спадкування відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до 2014 року часто разом із сім`єю приїздив до батька, привозив продукти харчування, ліки. Проте після початку Антитерористичної операції його сім`я залишилася без квартири і без речей, у нього були малі онуки та стара мати, які також потребувала допомоги, а тому він не міг часто приїздити до батька і доглядати його до смерті (а.с. 110-113, т. 1).
 
Згідно з довідкою від 16 березня 2018 року № 257/01-16 комунального закладу «Пологівський Центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_3 , 1934 року народження, за період 2013, 2014, 2015 роки за даними амбулаторної картки 18 грудня 2013 року звертався за медичною допомогою з діагнозом дегенеративно-деструктивне ураження хребта, попереково-крижового відділу, люмбоішалгія. У 2014 році за медичною допомогою не звертався. 28 квітня 2015 року з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, СН ПА ст. Церебросклероз Ш ст. Дисцикулярна енцефалопатія П ст. отримував амбулаторне лікування.                                  11 вересня 2015 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я звергнувся за медичною допомогою з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, СН ПА ст. Порушення ритму серця Церебросклероз Ш ст. Дисцикулярна енцефалопатія П ст. Отримував лікування амбулаторно.                        ІНФОРМАЦІЯ_1 хворий помер (а.с. 13, т. 1).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
 
У частині другій статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня                      2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду:                        від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц; від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.
 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц; від 04 березня                           2019 року у справі № 321/1573/17-ц; від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц; від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.
 
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
 
Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
 
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
 
Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.
 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
 
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя                               статті 89 ЦПК України).
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Судом апеляційної інстанції установлено та не спростовано матеріалами справи відсутність підстав для усунення від спадкування відповідача після смерті його батька -  ОСОБА_3 , оскільки позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів, а відповідно судами не встановлено факт того, що: спадкодавець, у зв`язку з віком та хворобою був у безпорадному стані; він висловлював прохання або бажання про надання допомоги з боку сина - ОСОБА_2 , а він свідомо ухилявся від надання такої допомоги.
 
Тобто, при розгляді цієї справи позивачем не доведено факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, його звернення до сина (відповідача) з проханням надання допомоги, навмисного ухилення спадкоємця (сина) від надання допомоги безпорадному спадкодавцю, яку він мав змогу надати.
 
При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що  ОСОБА_2 є особою похилого віку, проживав у м. Донецьку, а після 2014 року у зв`язку із збройним конфліктом опинився у скрутному становищі, залишився без квартири і майна, має статус особи, тимчасово переміщеної із окупованої території.
 
Крім того, як встановлено судом у справі № 324/1237/17 (рішення Пологівського районного суд Запорізької області від 25 жовтня                              2018 року) ОСОБА_2 до 2014 року часто разом із сім`єю приїздив до батька, привозив продукти харчування, ліки. Проте після початку Антитерористичної операції його сім`я залишилася без квартири і без речей, у нього були малі онуки та стара мати, яка також потребувала допомоги,                          а тому він не міг часто приїздити до батька і доглядати його до смерті                           (а.с. 110-113, т. 1)
 
Отже, суд апеляційної інстанцій зробив правильний висновок, з яким погоджується й Верховний Суд, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування після смерті його батька.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраним у справі доказам та встановленими на їх підставі обставинами, зокрема, щодо стану здоров`я спадкодавця, його потреби у сторонньому догляді, в тому числі у догляді саме з боку                             ОСОБА_2 , тобто стосуються переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів віднесена до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів судом першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                    О. М. Осіян
 
                                                                                                          О. В. Білоконь
 
                                                                                                          Н. Ю. Сакара