ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" жовтня 2021 р.           Справа№ 910/2987/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Михальської Ю.Б. 
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 
у справі №910/2987/19 (суддя Котков О.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка”
до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант”
про відшкодування шкоди 
                                                                      ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Приватне акціонерне товариство “Страхова компанія “Уніка” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” про відшкодування шкоди в порядку суброгації в сумі 84 247,16 грн., з яких 77  662,22 грн. боргу, 5  423,20 грн. інфляційних втрат, 1  161,74 грн. 3 % річних.
Позов обґрунтований тим, що на підставі договору добровільного комплексного страхування на транспорті № 245001/4098/0002278 від 12.05.2016, внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 , тому, відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач просить суд відшкодувати шкоду в порядку суброгації в сумі 84 247,16 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі №910/2987/19 позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на користь Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” 77 662,22 грн. страхового відшкодування, 1161,74 грн. 3% річних, 5423,20 грн. інфляційних втрат та 1921,00 грн. судового збору.
Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове про відмову в позові та стягнути 5 000,00 грн. судових витрат, пов`язаних із оплатою професійної правової допомоги.
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням обставин, що мають значення для справи.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:
- оскаржуване рішення обґрунтовано одним фактом, що оскільки акт про відсутність документів було складено пізніше, на переконання суду, разом із заявою про виплату страхового відшкодування позивачем було надано всі необхідні документи, якими підтверджується факт настання ДТП, розмір заподіяної шкоди та факт переходу до позивача права вимоги;
- суд не наводить жодних обґрунтувань на підставі чого та якими доказами підтверджується факт отримання відповідачем від позивача всіх необхідних для прийняття відповідного рішення про виплату страхового відшкодування документів та інформації;
- суд залишив поза увагою доводи відповідача, незважаючи на те, що позивач не довів факт виконання ним всіх умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;
- рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування було прийнято вчасно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
У відповіді на відзив представник відповідача не погоджується з доводами позивача, зазначає про неможливість самостійно встановити розмір заподіяної шкоди.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді  Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
12.05.2016 між ПрАТ “Страхова компанія “Уніка” (надалі – позивач, страховик) та ТОВ “Порше Лізинг Україна” (надалі – страхувальник) укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0002278 (надалі – договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, які не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням страхувальником шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок ДТП, за користуванням і розпорядженням автомобілем “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 .
Відповідний страховий випадок настав 19.03.2018 по вул. Київській шлях, 72 у м. Бориспіль за участю автомобіля “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та застрахованого автомобіля “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 , керуючи автомобілем “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_2 , під час руху не був уважним, не дотримався безпечної швидкості та безпечної дистанції руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , після чого автомобіль “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 відкинуло на автомобіль “Nissan Juke”, д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , що рухався в попутному напрямку паралельно. 
Відповідно до постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2018 у справі № 359/2463/18 (належним чином засвідчена копія постанови міститься в матеріалах справи) дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 2.3 (б), п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У відповідності до ремонтної калькуляції № 00254360 від 19.03.2018 вартість відновлювального ремонту автомобіля “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 складає 109 962,91 грн.
За наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 102 230,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 021755 від 14.05.2018. Вказаний розмір страхового відшкодування підтверджується наявним в матеріалах справи страховим актом № 00254360 від 10.05.2018.
Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 та якого визнано винним у скоєнні ДТП, яка мала місце 19.03.2018, належить Військовій частині НОМЕР_4 Національної гвардії України, що підтверджується відомостями з Моторного (транспортного) страхового бюро України та встановлено в довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 3018079405011353.
Судом встановлено, що відносини між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант”, як страховиком та Військовою частиною НОМЕР_4 Національної гвардії України, як страхувальником врегульовані полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3683793.
Відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому позивачем автомобілю “Volkswagen Passat”, д.р.н. НОМЕР_1 , має нести відповідач, яким згідно полісу № АК/3683793 було застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобіля “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_1 - військовослужбовця ЗСУ, про що зазначено в постанові Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2018 у справі № 359/2463/18 та якого визнано винним у скоєні ДТП, яка мала місце 19.03.2018.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.
Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України “Про страхування” визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Нормами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України “Про страхування” закріплено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.
Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.
Якщо дії третьої особи, якими страхувальнику спричинені збитки, є страховим випадком, то у такого потерпілого (страхувальника за договором страхування) є дві можливості відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди або за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування. Право вибору належить самому потерпілому.
Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.
Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України “Про страхування” до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до відповідача, як страхувальника цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації ОСОБА_1 автомобіля “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_5 .
У відповідності до ст. 5 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до п.п. 9.1, 9.2, 9.4 ст. 9 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
На підставі зазначених вище норм та у зв`язку з укладенням з Військовою частиною НОМЕР_4 Національної гвардії України полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АК/3683793, відповідач прийняв на себе обов`язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля “ЗАЗ Sens”, д.р.н. НОМЕР_5 .
Позивачем в порядку досудового врегулювання спору на адресу відповідача направлено заяву № 22286 на виплату страхового відшкодування (вих. № 4067 від 29.05.2018), в якій останній просив відповідача здійснити відшкодування шкоди у розмірі 99 500,00 грн. на рахунок за вказаними у даному листі реквізитами. Вказана заява була отримана відповідачем 04.06.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0100162909520.
У відповідь на вищезазначену заяву № 22286 відповідач в листі №12/1651 від 12.06.2018 просив позивача надати відповідачу інформацію та документи, необхідні відповідачу для прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування. 
06.08.2018 відповідачем було складено акт про відсутність документів, яких не вистачає для розгляду заяви № 22286 щодо виплати страхового відшкодування. На підтвердження доказів отримання вказаного акту позивачем відповідач надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0210005941789.
Також, відповідач направив на адресу позивача лист № 12/2734 від 28.09.2018, в якому повідомив, що станом на дату складання вказаного листа зазначені в акті від 06.08.2018 документи на адресу відповідача не надійшли.
Листом №12/3118 від 07.11.2018 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, з підстав ненадання позивачем необхідних на те документів.
Доводи відповідача щодо обґрунтованої відмови у виплаті страхового відшкодування були правомірно відхилені судом першої інстанції з огляду на те, що заява № 22286 на виплату страхового відшкодування (вих. № 4067 від 29.05.2018) була отримана відповідачем 04.06.2018, тоді як акт про відсутність документів до вказаної заяви складено відповідачем лише 06.08.2018 (більше ніж через 2 місяці з дня отримання заяви).
В листі № 12/1651 від 12.06.2018 відповідач повідомляє позивача про необхідність надання інформації та документів, тобто станом на 12.06.2018 відповідачу було відомо про відсутність документів, проте акту про відсутність доданих до заяви № 22286 на виплату страхового відшкодування (вих. № 4067 від 29.05.2018) документів відповідачем 12.06.2018 складено не було, як зазначалося судом вище, акт про відсутність документів до вказаної заяви складено відповідачем лише 06.08.2018.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що разом із заявою про виплату страхового відшкодування позивачем було надано всі необхідні документи, якими підтверджується як факт настання ДТП та розмір заподіяної шкоди, так і факт переходу до позивача на підставі ст.27 Закону України “Про страхування” та ст. 993 ЦК України права вимоги за заподіяний збиток.
Частиною 2 пп. 12.1 ст. 12 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
У п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст.ст. 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Так, заява позивача № 22286 на виплату страхового відшкодування (вих. № 4067 від 29.05.2018) отримана відповідачем 04.06.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відтак виплата страхового відшкодування мала бути здійснена відповідачем до 04.09.2018 включно.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на користь Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” суми страхового відшкодування загальному розмірі 77 662,22 грн. є обґрунтованими та документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 5423,20 грн. інфляційних втрат та 1161,74 грн. 3% річних за період з 05.09.2018 по 05.03.2019.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування та 3% річних, нараховані на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання страховиком зобов`язання по відшкодуванню іншому страховику, до якого перейшло право вимоги внаслідок виплати ним страхового відшкодування, однак, цей строк пов`язаний з моментом пред`явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) вимоги до відповідача.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Основою для розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат є сума завданої шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №212/319/16-ц.
За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги.
Враховуючи, що правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, як і правовідносини сторін у розглядуваній справі, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, в межах заявленого позивачем періоду, місцевий господарський суд вірно встановив, що загальна сума інфляційного збільшення за період з 05.09.2018 по 05.03.2019, яка підлягає стягненню з відповідача становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, та становить 5838,62 грн. 
Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в заявленій позивачем  сумі 5423,20 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних за період з 05.09.2018 по 05.03.2019, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що він виконаний арифметично вірно, відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1161,74 грн. 3 % річних.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
Як зазначалось вище, отримання заяви про виплату страхового відшкодування відповідачем не заперечується.
Відповідач листом від 07.11.2018 № 12/3118 відмовив у страховій виплаті на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону.
Так, відповідно до ч. 33.1.1 ст. 33-1 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.
Натомість, суд звертає увагу, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) згідно з   п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
Отже, з сукупного аналізу наведених вище норм та враховуючи розподіл обов`язку доказування між сторонами, встановлений ст. 77 Господарського процесуального кодексу   України, саме відповідач, як особа, яка відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, і повинна довести обґрунтованість причин відмови, а саме, що зі сторони позивача мало місце не тільки невиконання ним встановлених законом обов`язків, а і що саме це невиконання призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
Проте відповідач не обґрунтував, невиконання позивачем яких саме обов`язків призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, зокрема, враховуючи, що відповідачем було отримано заяву, яка містила відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу відповідача, номер договору добровільного страхування відповідача, розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем.
Відповідно до п. 35.2 ст. 35 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” перелік документів, які повинні бути додані до заяви, разом з цим саме по собі недодання якогось з документів до заяви не має наслідком автоматичну відмову у страховій виплаті. 
Отже, відповідач мав довести, що таке ненадання, але за наявності всіх вказаних у заяві відомостей, призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає неправомірною відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону.
Таким чином, заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування позивачем належними та допустимими доказами підтверджена, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 77  662,22 грн., нараховані 5  423,20 грн. інфляційних втрат, 1  161,74 грн. 3 % річних підлягають задоволенню в повному обсязі.
Що стосується заявленого клопотання про стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Згідно ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. 
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідачем в підтвердження розміру понесених стороною судових витрат до матеріалів справи було надано витяг з Договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019, укладений з адвокатським бюро «Грідін і Партнери», завдання - доручення, платіжне доручення №8240 від 06.06.2019 про сплату 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу, без відмітки банку про проведення такої операції, акт прийому-передачі правничої допомоги, детальний розрахунок та опис робіт.
Однак, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову та апеляційної скарги відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про стягнення з позивача 5000,00 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” професійної правничої допомоги в суді.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
В той же час заперечення позивача на апеляційну скаргу узгоджуються з матеріалами справи та приймаються колегією суддів до уваги.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі №910/2987/19.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                 ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія “Альфа-Гарант” на рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі №910/2987/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі №910/2987/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/2987/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України. 
Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                Ю.Б. Михальська