Постанова
Іменем України
 
24 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 203/4703/17
провадження № 61-15225св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі - ОСОБА_1 (третя особа за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 01 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СМ-300/1706/2006 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 529 000 доларів США.В подальшому всі права та обов`язки банку за вказаним договором перейшли до ПАТ «ОТП Банк». З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 30 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-300/1706/2006 (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором. 25 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 5 до Кредитного договору, яким встановлено графік платежів з остаточною датою погашення кредиту 01 червня 2018 року. Також 25 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 4 до Договору поруки, яким визначено розмір боргових зобов`язань поручителя в сумі 101 911,97 доларів США. ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 05 вересня 2017 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором в розмірі 140 698,40 доларів США, з яких: 96 463,61 доларів США - за тілом кредиту, 44 234,79 доларів США - за процентами. Враховуючи викладене, ПАТ «ОТП Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.
 
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ОТП Банк», яке змінило назву на АТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що 17 лютого 2015 року банк направив позичальнику та поручителю досудові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних з ним платежів. Вказаною вимогою було змінено строк виконання основного зобов`язання, і згідно з частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя сплив. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати припиненою поруку, яка виникла на підставі Договору поруки.
 
Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «ОТП Банк», об`єднано їх в одне провадження. 
 
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 104 007,29 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 96 463,61 доларів США та заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 7 543,68 доларів США. В задоволенні іншої частини позову АТ «ОТП Банк» відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» 40 406,83 грн судового збору. Зустрічний позов задоволено. Визнано припиненою поруку за Договором поруки, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 . Стягнуто з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 704,80 грн судового збору.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що 17 лютого 2015 року банк звернувся з письмовими вимогами до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , в яких вимагав дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, а саме впродовж 30 календарних днів з дати відправлення банком цієї вимоги погасити кредит в сумі 96 463,61 доларів США та відсотки за користування кредитом в сумі 7 543,68 доларів США. Тобто банк скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за Кредитним договором, передбаченим пунктом 1.9.1 цього договору та частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання. Подавши позов 22 грудня 2017 року, банк пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк для пред`явлення відповідних вимог до поручителя ОСОБА_2 , внаслідок чого порука є припиненою. Право банку нараховувати проценти за користуванням кредитом припинилося після пред`явлення досудової вимоги та зміни строку виконання основного зобов`язання. Тому заявлені банком вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, що нараховані після пред`явлення досудової вимог, є безпідставними. ОСОБА_1 звертався до відділення банку з письмовою заявою про дострокове погашення заборгованості в сумі 104 007,29 доларів США, а також подав до суду позов до банку про зобов`язанням прийняти готівкові кошти в іноземній валюті у вигляді монет в рахунок погашення вказаної заборгованості, що свідчить про визнання позичальником боргу в зазначеному розмірі. Банк правомірно відмовив у прийнятті коштів у вищевказаному розмірі у вигляді монет в іноземній валюті (доларах США) з посиланням на відсутність відповідних рішень банківської установи щодо можливості прийняття коштів у такому вигляді від фізичних осіб. Спір в цій частині був предметом судового розгляду, і постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16 було задоволено касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк», рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору відмовлено. У своїй постанові Верховний Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послався на пункт 2.8. Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, яким передбачено, що іноземна валюта у вигляді монет приймається в операційну касу лише в разі наявності відповідного рішення банку про здійснення касових операцій з фізичними особами. Оскільки ПАТ «ОТП Банк» не приймалося рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами, відсутні підстави для тлумачення умов договору. З таких самих підстав постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у справі № 200/5446/16-ц було скасовано рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання виконувати умови Кредитного договору. 
 
Рішення місцевого суду оскаржувалося в апеляційному порядку ОСОБА_1 лише в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до нього про стягнення заборгованості за Кредитним договором, а тому переглядалося судом апеляційної інстанції тільки в означеній частині.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 20201 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року в оскаржуваній частині - без змін. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» 60 610,25 грн судового збору.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
08 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з нього на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за Кредитним договором в сумі 104 007,29 доларів США і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, а також необхідно відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16 щодо правомірності невиконання АТ «ОТП Банк» умов Кредитного договору в частині прийняття від ОСОБА_1 як позичальника грошових коштів у вигляді монет. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази.
 
У жовтні 2021 року АТ «ОТП Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги задоволено, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 80 813,66 грн до ухвалення судового рішення у справі, відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано матеріали справи з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська та відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року.
 
22 жовтня 2021 року справа № 203/4703/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Судами встановлено, що 01 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 529 000 доларів США. 
 
25 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 5 до Кредитного договору, яким встановлено графік платежів з остаточною датою погашення кредиту 01 червня 2018 року. 
 
Також 25 червня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 4 до Договору поруки, яким визначено розмір боргових зобов`язань поручителя в сумі 101 911,97 доларів США. 
 
ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «ОТП Банк» станом 05 вересня 2017 року склала 140 698,40 доларів США, з яких: 96 463,61 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 44 234,79 доларів США - заборгованість за процентами.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
В пункті 1.9.1 Кредитного договору сторони визначили, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.
 
17 лютого 2015 року банк звернувся з письмовою вимогою до позичальника ОСОБА_1 , в якій вимагав дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, а саме впродовж 30 календарних днів з дати відправлення банком цієї вимоги погасити кредит в сумі 96 463,61 доларів США та відсотки за користування кредитом в сумі 7 543,68 доларів США. 
 
Тобто банк скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за Кредитним договором, передбаченим пунктом 1.9.1 цього договору та частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Враховуючи викладене, з 31 календарного дня з дати відправлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту, тобто з 20 березня 2015 року кредитор на підставі пункту 1.9.1 Кредитного договору та частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання і саме з цього часу банк втратив право для нарахування процентів за користування кредитом. 
 
Судами також встановлено, що 01 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відділення «Калинове» ПАТ «ОТП Банк» з метою дострокового погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 104 007,29 доларів США шляхом сплати коштів у вигляді банкнот та монет, однак у прийнятті коштів у вигляді монет в іноземній валюті (доларах США) банком було відмовлено з посиланням на те, що внутрішніми положеннями банку не передбачено прийняття коштів в іноземній валюті у вигляді монет від фізичних осіб. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України.
 
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Пунктом 6 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що Національний банк регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками.
 
Для забезпечення організації готівкового грошового обігу Національний банк здійснює визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій (пункт 6 статті 33 Закону України «Про Національний банк України»).
 
Виходячи із системного аналізу положень статей 7, 33 Закону України «Про Національний банк України», слід дійти висновку про те, що під час проведення касової операції банки зобов`язанні керуватися у своїй діяльності порядком (положенням, інструкцією), який діє на час здійснення такої операції.
 
Пунктом 1.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України.
 
Відповідно до пункту 2.8. Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» з метою внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет), за рішенням банку (філії, відділення) іноземна валюта у вигляді монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, приймається в операційну касу лише в разі: касового обслуговування юридичних осіб що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов`язані з відрядженнями за кордон; здійснення касових операцій з фізичними особами.
 
У справі № 403/1329/16 предметом спору між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» було тлумачення умов договору. У вказаній справі ОСОБА_1 просив розтлумачити пункт 3.1 договору № 424 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб-резидентів та нерезидентів, укладеного 23 грудня 2003 року між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», а саме, чи має він право за цим договором вносити готівку іноземної валюти в касу банку у вигляді банкнот і монет при здійсненні розрахунково-касових операцій. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16 було задоволено касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк», скасовано рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року, і відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про тлумачення умов договору. При цьому суд касаційної інстанції давав оцінку тим обставинам, що 01 липня 2015 року позивач звернувся до відділення банку «Калинове» з метою поповнити поточний рахунок на суму 104 008 доларів США у вигляді монет та банкнот. Працівниками банку було відмовлено у прийнятті коштів в іноземній валюті (долари США) у вигляді монет, а листом від 20 липня 2015 року ПАТ «ОТП Банк» повідомило ОСОБА_1 , що внутрішніми положеннями банку внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет не передбачено. Посилаючись на вищенаведені положення Закону України «Про Національний банк України» та пункт 2.8. Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, суд касаційної інстанції виходив з того, що ПАТ «ОТП Банк» не приймалося рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами. Тому відсутні підстави для тлумачення умов договору щодо внесення іноземної валюти в касу у вигляді монет. Посилання позивача на те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами Національного банку України.
 
З таких самих підстав, встановивши факт відсутності рішення ПАТ «ОТП Банк» про прийняття в операційну касу іноземної валюти у вигляді монет, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у справі № 200/5446/16-ц було скасовано рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання виконувати умови Кредитного договору. 
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 200/5446/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року - без змін.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не виконав належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, в результаті чого в нього утворилася заборгованість, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з нього на користь банку заборгованості в сумі 104 007,29 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 96 463,61 доларів США та заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованими банком до змінии строку виконання основного зобов`язання, в сумі 7 543,68 доларів США. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
 
У справі, яка переглядається, за умовами Кредитного договору позичальнику надано кредит в розмірі 529 000 доларів США, тобто в іноземній валюті, що не суперечить чинному законодавству України. Тому банк мав право стягнути на свою користь заборгованість саме в доларах США.
 
За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за Кредитним договором в іноземній валюті (доларах США), узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, хоча суди в цій справі прямо на неї не послалися.
 
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), є необґрунтованими.
 
Аргументи касаційної скарги про необхідність відступу від правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16 щодо правомірності невиконання АТ «ОТП Банк» умов Кредитного договору в частині прийняття від ОСОБА_1 як позичальника грошових коштів у вигляді монет (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
У рішенні від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95, пункт 70) ЄСПЛ наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
 
У пункті 49 Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень Консультативна рада європейських суддів вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
 
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовано в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (див. постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).
 
У справі, яка переглядається, в оцінці застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах Верховний Суд визнає, що дії банку щодо відмови позивачу у прийнятті монет в іноземній валюті є правомірними, оскільки внутрішніми положеннями ПАТ «ОТП Банк» не передбачено внесення готівкових коштів іноземної валюти у вигляді монет і банком не приймалося відповідне рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами.
 
Посилання заявника на те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами Національного банку України.
 
З урахування викладеного Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявником аргументи для відступу від висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Крім того, вищенаведені обставини щодо правомірності відмови позивачу у прийнятті монет в іноземній підтверджено постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 403/1329/16 та постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у справі № 200/5446/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року, які набрали законної сили.
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо розподілу судових витрат.
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Стаття 136 ЦПК України визначає, що у разі відстрочення сплати судового збору такі судові витрати стягуються при ухваленні судового рішення у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 80 813,66 грн до ухвалення судового рішення у справі.
 
Оскільки Верховним Судом залишено касаційну скаргу без задоволення, то із ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 80 813,66 грн.
 
Керуючись статтями 136, 141, 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 104 007,29 доларів США залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року в розмірі 80 813 (вісімдесят тисяч вісімсот тринадцять) грн 66 коп. за такими реквізитами: Отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Рахунок отримувача (стандарт IBAN) - UA288999980313151207000026007, Код класифікації доходів бюджету - 22030102, Найменування податку, збору, платежу - Судовий збір (Верховний Суд, 055).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | І. М. Фаловська
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| С. Ю. Мартєв
| В. А. Стрільчук