Постанова    
Іменем України
03 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 589/784/19
провадження № 61-5489св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова В. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Сидорова Алла Василівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області, у складі судді Прачук О. В., 
від 13 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенка В. І. , Собини О. І., від 03 березня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання договору дарування квартири недійсним.
Позов  ОСОБА_1 мотивовано тим, що з серпня 1998 року і по січень 2018 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 
ОСОБА_2 . 
З метою створення належних умов для проживання родини вирішив придбати квартиру, пошуками якої займався за оголошеннями та щодо якої домовлявся із продавцями. 
05 січня 2001 року сплатив продавцям квартири 2500 доларів США, але було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , яка його переконала, що так буде дешевше коштувати оформлення договору. 
В подальшому відносини між ним та ОСОБА_2 погіршились і в січні 
2018 року остання переїхала проживати в м. Київ, а він залишився проживати у спірній квартирі. 
07 грудня 2018 року ОСОБА_2 уклала нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири зі своїм братом - ОСОБА_3 , який почав створювати йому перешкоди у користуванні житлом.
Посилаючись на те, що спірна квартира була набута під час його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю, а договір дарування від 05 січня
2001 року є удаваним,  ОСОБА_1 просив суд:
- встановити факт проживання його та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1998 року по січень 2018 року;
- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 січня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Ломако С. П. та зареєстрований в реєстрі № 49, удаваним договором купівлі-продажу квартири, з одночасним визнанням вказаної квартири спільної сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 грудня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Сидоровою А. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1659 недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області
від 13 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року 
по 01 січня 2018 року. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано вжиті судом заходи забезпечення позову.
Суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання 
 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як осіб, що були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.
Вказаний факт, з урахуванням принципу незворотності дії закону у часі, суд встановив із 01 січня 2004 року.
Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін договору дарування від 05 січня 2001 року на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а інші вимоги є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 05 січня 2001 року.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Сумського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 
2020 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні вимог про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання квартири спільною сумісною власністю.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що за вимогою  ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири від 05 січня 2001 року удаваним повинні відповідати всі сторони цього правочину, натомість у якості відповідача позивачем визначено лише ОСОБА_2 . На стадії апеляційного перегляду рішення районного суду, апеляційний суд позбавлений можливості вчинити процесуальні дії щодо залучення до справи належних відповідачів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У поданій в квітні 2021 року касаційній скарзі на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 березня 2021 року  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати в частині вирішення вимог про визнання договору дарування від 05 січня 2001 року удаваним та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
01 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у справі № 589/784/19 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 березня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що, ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди попередніх інстанційне врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 917/2060/17, від11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц, від 11 квітня 2018 року у справі № 154/234/16, 
від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18.
Заявник наголошує на тому, що договір дарування від 05 січня 2001 року є удаваним, а отже має бути визнаний судом недійсним.
Посилається на те, що суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги про визнання договору дарування від 05 січня 2001 року удаваним, а спірної квартири спільною власністю подружжя, повністю поклав обов`язок доказування на позивача та залишив поза увагою, що відповідач 
ОСОБА_2 не навела жодного аргументу щодо дійсних намірів сторін оспорюваного правочину на укладення саме договору дарування, а не договору купівлі-продажу.
Також заявник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Касаційна скарга не міститься доводів щодо оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання договору дарування квартири від 07 грудня 2018 року недійсним, а тому в силу положень статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мостовенко Ю. І., подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач вказує на безпідставність доводів касаційної скарги та наявність підстав залишити оскаржені судові рішення без змін.
Також у червні 2021 року до Верховного Суду надійшла спільна заява третіх осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка не є за своїм змістом та формою ні відзивом на касаційну скаргу, ні заявою про приєднання до касаційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 жовтня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили релігійний обряд вінчання.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , 
а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_7 . Батьками яких записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .
На підставі договору дарування квартири, посвідченого 05 січня 2001 року приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Ломако С. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 49, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_6 прийняла у власність квартиру  АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 31 березня 2011 року «Про планування, забудову та інше використання території 
міста», - ОСОБА_6 надано дозвіл на перепланування квартири  АДРЕСА_1 . 
Відповідно до довідки Шосткинського міського центру естетичного виховання від 01 березня 2019 року № 9 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 займалися в «Народному художньому колективі» фольклорному ансамблі «Любисток» Центру естетичного виховання Шосткинської міської ради Сумської області. ОСОБА_1 періодично сприяв відвідуванню дітьми занять у колективі.
13 квітня 2012 року позивач склав заповіт, яким на випадок своєї смерті усе своє майно заповів в рівних частинах ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .
07 грудня 2018 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв квартиру  
АДРЕСА_1 .
12 грудня 2018 року  ОСОБА_3 звернувся до Шосткинського відділу 
ГУНП в Сумській області із заявою, в якій просив вжити заходи стосовно позивача спрямовані на виселення останнього з належної йому квартири 
 АДРЕСА_1 .
ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 243 та 244 ЦК УРСР (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу чинній на час укладення оспорюваного договору дарування
від 05 січня 2001 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (частина друга статті 41 ЦК УРСР).
Згідно статті 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє (статті 59 ЦК УРСР).
У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 січня 2001 року між 
 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Очевидно, що рішенням суду у розглядуваній справі будуть вирішені питання про права, свободи, інтереси та обов`язки усіх сторін такого правочину.
Натомість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до участі у справі залучено на стадії апеляційного перегляду справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору. 
Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків.
Встановивши, що сторонами оспорюваного правочину окрім ОСОБА_6 були й інші особи, які самі, або їх правонаступники, є також належними відповідачами за вимогою ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири від 05 січня 2001 року удаваним, однак ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залучені судом до участі у справі як треті особи, а питання про встановлення та залучення правонаступників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не вирішувалось апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.
Розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, позивач клопотань про залучення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і правонаступників 
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як співвідповідачів не заявляв.
Вимога про визнання квартири  АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю 
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є похідною від вимоги про визнання договору дарування цієї квартири від 05 січня 2001 року недійсним.
Висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, на яку посилався заявник в касаційній скарзі.
Оскільки за неналежного суб`єктного складу сторін питання про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування від 05 січня 2001 року та визнання квартири спільною власністю не вирішується, висновки Верховного Суду викладені у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 917/2060/17, від11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц, від 11 квітня 2018 року у справі 
№ 154/234/16, від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17 на законність оскарженої постанови апеляційного суду не впливають.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, з урахуванням внесених в ході апеляційного перегляду справи змін, та постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області 
від 13 жовтня 2020 року, з урахуванням змін, внесених в результаті апеляційного перегляду справи, та постанову Сумського апеляційного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович