КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №357/9161/20                                                                   головуючий у суді І інстанції: Цуранов А.Ю.
провадження №22-ц/824/13249/2021                                         головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 листопада 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Суханової Є.М.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.
В обґрунтування позову вказував, що на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого 11.10.2018 року державним нотаріусом Другої білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2363, номер запису про право власності: 37580848 від 30.06.2020 року, йому належить квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 разом з членами своєї родини проживає в даній квартирі без жодних на те правових підстав та відмовився виселятись добровільно. Зазначив про необхідність звільнення приміщення, оскільки придбав майно для проживання і бажає в нього заселитись. Проживання відповідачів у вказаному житловому приміщенні створює перешкоди у здійсненні позивачем своїх прав користування та розпорядження майном.
З урахуванням вищезазначеного просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 30 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Вказує, що суд першої інстанції не дав жодної оцінки витребуваним та отриманим доказам, що в їх сукупності свдчать про придбання спірної квартири ОСОБА_2 саме за кредитні кошти. Зазначає, що в ході розгляду справи було отримано докази, які вказують на факт придбання ОСОБА_2 вказаного житла за рахунок кредиту, що прямо передбачено гіпотезою норми ч. 2 ст. 109 УРСР та свідчить про можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, а також наявності у відповідачів іншого житлового майна.  
Учасники справи відзиви на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що порушено права нового власника майна, однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження (арешт) на квартиру, був обізнаний щодо спору, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів. Позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_2 , позивач міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири. Також судом зазначено про те, що позивачем надано докази, що ОСОБА_2 має у власності нерухомість, однак такі твердження є суб`єктивною думкою сторони, оскільки наявність нерухомості у ОСОБА_2  нічим не підтверджена, в наданій Інформаційній довідці з ДРРПНМ № 221251415 від 21.08.2020 року міститься лише запис 2013 року про державну реєстрацію обтяжень житлового будинку в с. Чубинці Сквирського району. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про право власності ОСОБА_2 на вказане майно, а також наявність іншого придатного для проживання житла у всіх відповідачів. Крім того, судом роз'яснено, що банк (Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відоповідно до  ч.1ст.15, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відоповідно до  ч. 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20) вказано, що «правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників. Укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 був достовірно обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані у будинку, а продавець спірного житлового будинку ОСОБА_4 була достовірно обізнана про право відповідачів на користування житловим будинком та про обтяження спірного будинку у вигляді постійного проживання у ньому відповідачів, адже до укладення договору купівлі-продажу будинку із ОСОБА_1 . ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів.
Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Такий висновок відповідає правовому висновку, сформульованому у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, а також у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21) зазначено, що: «до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до  ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №357/8500/20.
Встановлено, що 24.03.2003 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір № 014/08-11/2868, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 60000 грн. для споживчих потреб.
26.03.2003 року ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу, реєстровий № 2698, придбав квартиру АДРЕСА_1 .
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/08-11/2868 від 24.03.2003 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» 26.03.2003 року укладений договір застави, реєстровий № 2714, відповідно до умов якого обтяжено придбане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа АППБ «Аваль» № 3740/22.12.04 від 21.01.2005 року, ОСОБА_2 повністю погасив кредит за договором № 014/08-11/2868 від 24.03.2003 року.
21.01.2005 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір № 014/08-11/78/12, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 65000 грн. на споживчі цілі. Для забезпечення виконання вказаного договору між тими ж сторонами 21.01.2005 року укладено іпотечний договір, реєстровий № 580, відповідно до умов якого обтяжено спірну квартиру.
28.11.2005 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки для забезпечення кредитного договору № 50/МК33/2005-980 від 28.11.2005 року, відповідно до умов якого за зобов`язанням позичальника повернути до 20.11.2008 року кредит у сумі 70 000 доларів США, повторно обтяжено квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з договором наступної іпотеки № PCNL-0BB/024/2007 від 10.05.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОПТ Банк» та ОСОБА_2 , за борговими зобов`язаннями по кредитному договору № CNL-0BB/024/07 від 10.05.2007 року, вчетверте обтяжено квартиру АДРЕСА_1 .
За твердженнями представника  ОСОБА_2  усі зобов`язання за всіма кредитними договорами, крім останнього, були виконані в повному обсязі, стягнення звернуто на предмет іпотеки саме за договорами 2007 року.
Відповідно до свідоцтва, посвідченого 11.10.2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., реєстровий № 1-2363, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218680773 від 01.08.2020 року, державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за позивачем, номер запису про право власності: 37580848 від 30.07.2020 року.
Згідно з відповіддю на вимогу ОСОБА_1 щодо виселення від 18.08.2020 року, ОСОБА_2 відмовився добровільно звільнити спірну квартиру.
Відповідно до Інформаційної довідки № 221251415 від 21.08.2020 року наявна інформація про державну реєстрацію 21.06.2013 року обтяжень щодо житлового будинку по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 
ОСОБА_4 04.08.2020 року був знятий з реєстрації в квартирі  АДРЕСА_1 на підставі постанови 207 п. 26 абз. 9, від 02.03.2016 року (том 1, а.с. 21).
ОСОБА_2 04.08.2020 року був знятий з реєстрації в квартирі  АДРЕСА_1 на підставі постанови 207 п. 26 абз. 9, від 02.03.2016 року (том 1, а.с. 23).
ОСОБА_5 20.01.2020 року була знята з реєстрації в квартирі  АДРЕСА_1 та зареєстрована в квартирі  АДРЕСА_3 (том 1, а.с. 22).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки усправі, що переглядається, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що: квартиру АДРЕСА_1 , придбано не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору купівлі-продажу від 26.03.2003 року, реєстровий № 2698, також у матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідачів іншого придатного для проживання житла.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав жодної оцінки витребуваним та отриманим доказам, що в їх сукупності свідчать про придбання спірної квартири ОСОБА_2 саме за кредитні кошти, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 26.03.2003 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 151), а реалізація квартири на прилюдних торгах відбулась у зв`язку з не виконанням кредитного договору за 2005 рік.
Доводи апеляційної скарги про те, що ході розгляду справи було отримано докази, які вказують на факт придбання ОСОБА_2 вказаного житла за рахунок кредиту, що прямо передбачено гіпотезою норми ч. 2 ст. 109 УРСР та свідчить про можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, а також наявності у відповідачів іншого житлового майна, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в матеріалах відсутні докази про те, що квартиру АДРЕСА_1 придбано за кредитні кошти. Крім того, відповідно до п.п. 2.1. п. 2 кредитного договору № 014/08-11/2868 від 24.03.2003 року укладеного між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль», зазначено: "Кредитні кошти призначені для споживчих потреб" (а.с. 181).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право  позивача не було порушено відповідачами.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ч. 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР та практику Верховного Суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 30 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «03» листопада 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко    	
Судді	Д.Р. Гаращенко     	
 	Є.М. Суханова