Ухвала
Іменем України

04 жовтня 2021 року
м. Київ
Справа № 734/1780/20
Провадження № 51-4528 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Устинка Шебекинського району Бєлгородської області Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом апеляційної інстанції обставини
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 18 квітня 2020 року. В строк призначеного покарання вирішено зарахувати строк його попереднього ув’язнення з розрахунку один день попереднього ув’язнення за один день позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 18 квітня 2020 року близько 15 год. 30 хв., знаходячись у житловому будинку за місцем свого фактичного проживання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх діянь, передбачаючи та бажаючи настання тяжких наслідків, наніс ОСОБА_6 один удар ножем в область тулубу, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо ОСОБА_5 і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Зазначає про те, що, на його думку, висновок судово-медичної експертизи № 86 від 11 червня 2020 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, які були проведені експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», не відповідають критеріям допустимих доказів, оскільки вказаний заклад є закладом комунальним і не є державною спеціалізованою установою як того вимагають положення Закону України «Про судову експертизу».
Вбачає, що оскаржувані судові рішення постановлені всупереч вимогам законності, обґрунтованості і вмотивованості та підлягають скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином доводи апеляційних скарг в цій частині не розглянув. 
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_5 , зазначав про необхідність визнання недопустимим доказом висновку додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, яка була проведена експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», оскільки вважав, що Комунальний заклад «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» не є державною спеціалізованою установою і не може бути суб`єктом судово-експертної діяльності, пов`язаної з проведенням судово-медичних експертиз, а також тому, що діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості призначення та проведення додаткових експертиз. Таким чином, на його думку, зазначений висновок помилково визнаний судом першої інстанції допустимим доказом.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи це питання, обґрунтовано вказав, що висновок додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23 січня 2021 року ґрунтується на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, опису проведених досліджень. У висновку зазначено матеріали, які використовувались при проведенні експертизи, а також зазначено коли, де, ким та на якій підставі проведена експертиза, місце і час проведення експертизи. Вищевказана додаткова експертиза була проведена кваліфікованим експертом, який має достатній експертний досвід роботи, а її висновок відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України.
Крім того, апеляційним судом не було виявлено жодних суперечностей між висновком додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23 січня 2021 року та висновком судово-медичної експертизи №86 від 11 липня 2020 року й показаннями експерта.
Твердження касаційної скарги захисник про те, що судами першої та апеляційної інстанцій було незаконно визнано належними і допустимими доказами висновок судово-медичної експертизи № 86 від 11 червня 2020 року та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, адже вони були проведені експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Згідно з ч. 2 ст. 7 вищевказаного Закону науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ. 
Відповідно до ч. 2 статті 71 Основ законодавства України про охорону здоров`я та пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі – Положення), організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами (абз. 3 пп. 10 п. 4 Положення).
Отже, вирішуючи питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною у сенсі ст. 7 Закону «Про судову експертизу», потрібно виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а із сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.
Як убачається з вищенаведеного Положення, саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України, здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 березня 2020 року (справа № 462/3998/19).
Враховуючи викладене, колегія суддів не убачає підстав для визнання висновку судово-медичної експертизи № 86 від 11 червня 2020 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року недопустимими доказами з підстав, наведених у касаційній скарзі, й відповідно не вбачає підстав для скасування вироку Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року з цих підстав.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3