ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 р.	Справа № 440/2588/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 12.07.21 року по справі № 440/2588/21
          за позовом              ОСОБА_1  
          до             Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України                     
          про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі -  позивач ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України  в якому просив:
- визнати протиправним рішення №3 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27.11.2020 в частині відмови допуску ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття нотаріальною діяльністю;
- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю на підставі документів особової справи;
- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України  у місячний строк подати звіт про виконання рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем подано заяву на ім`я начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про внесення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України  подання про допуск його до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до якої надано всі необхідні документи, передбачені п. 5 Порядку допуску осіб до складання та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.07.2011 року №1905/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.07.2011 року за №926/19664. Проте, рішенням Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України №3 від 27.11.2020 йому відмовлено у допуску до складання кваліфікаційного іспиту. Причиною відмови вказано, що документи направлені з порушенням вимог ст. 3 Закону України «Про нотаріат». Вважає, що наведене формулювання відмови не містить мотивів прийняття такого рішення. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального  права, не повне з`ясування обставин справи,просить його скасувати та ухвалити постанову, якою рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його  позовних вимог.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні його позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ненадання ним до суду жодних доказів на підтвердження того, що діяльність під час проходження військової служби була діяльністю у сфері права, зокрема, передбачала нормотворчість, правозастосування, юридичне забезпечення, юридичне представництво. Крім того, в порушення Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, в поданій ним відповідачу для підтвердження наявності достатнього для допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю стажу роботи у сфері права довідці Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 10.09.2017 року №66/24/1/Ш-564/12 про проходження ОСОБА_1 військової служби на посадах юрисконсульта та старшого юрисконсульта підрозділів Центрального управління Служби безпеки України в період з 08.11.2002 року по 03.12.2008 року, відсутні посилання на первинні документи на підстави яких вона видана. Крім того,  в пунктах 1, 2 його трудової книжки зазначений період проходження військової служби в Збройних Силах України з 01.08.1990 року по 03.12.2008 року. З 08.11.2002 року по 03.12.2008 року він проходив військову службу на посадах юрисконсульта та старшого юрисконсульта підрозділів Центрального управління Служби безпеки України, виконання службових обов`язків на яких за своїм змістом передбачало розробку та застосування норм права і носило систематичний характер, тобто, відносилось до стажу роботи у сфері права. Викладені обставини підтверджені наявною у його особовій справі щодо допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю копією довідки, в якій міститься напис, на підставі чого вона була видана, а саме: "Підстава: фонд № 3, архівна особова справа № 5916. Також зазначає, що судом не досліджено витяг з наявного в архівній особовій справі ОСОБА_1  послужного списку.  
Представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року залишити без змін.
Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Проте, представником відповідача не надано доказів на підтвердження поважності причин неможливості прибути в судове засідання та документів на підтвердження зазначених обставин, у зв`язку з чим вказане клопотання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та  відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Суми) із заявою від 06.11.2020 (вх. №40870-24-20 від 06.11.2020) з проханням внести подання до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України про допуск до складання кваліфікаційного іспиту /т. 1 а.с. 78/. 
До вказаної заяви було додано копії документів, а саме: паспорта, довідки про відсутність судимості, диплома спеціаліста, трудової книжки ОСОБА_1 , довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 10.09.2017 №66/24/1/Ш-564/12,  трудового договору між працівником та фізичною особою від 10.10.2017 та договору від 31.10.2018 про внесення змін до трудового договору між працівником та фізичною особою  /т. 1 а.с. 79-128/.
Північно-Східним Міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми)  проведено перевірку документів ОСОБА_1 та направлено до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання від 11.11.2020 №9025/06.3/1/20 про допуск ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту / т. 1 а.с. 80-102/.
Листом Міністерства юстиції України від 02.12.2020 № 4828/219.1.5/-20 на адресу ОСОБА_2  надійшов витяг із  рішення №3  від 27.11.2020, в якому повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлено у допуску до складання кваліфікаційного іспиту у зв`язку з тим що документи направлені з порушенням вимог статті 3 Закону України "Про нотаріат" ( т.1 а.с.73-74).
На адвокатський запит представника позивача  адвоката Нестеренко А.В. від 25.01.2021 р. до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріатру при Міністерстві юстиції України про надання  інформації про причини відмови ОСОБА_1  у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, а саме в чому полягають недоліки поданих документів чи їх невідповідність вимогам статті 3 Закону України «Про нотаріат» листом від 10.02.2021 року за вих. №5762/4053-33-21/19.1.5 Міністерством юстиції України  повідомлено, що   частиною 11 статті 10  Закону України " Про нотаріат" закріплено право особи на оскарження рішення Комісії до суду ( т.1 а.с. 16-18).
Не погоджуючись з рішенням Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату №3 від 27.11.2020 в частині відмови йому у допуску до складання кваліфікаційного іспиту, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів, що його діяльність під час проходження військової служби була діяльністю у сфері права. Між тим, однією з необхідних умов для допуску особи до складення  кваліфікаційного іспиту є  наявність у такої особи стажу роботи у сфері права не менш як шість років та з цього стажу  роботи у сфері права  має бути  не менш як три роки  стаж  роботи  помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори, а відсутність такого стажу роботи є підставою для відмови особі  у допуску  до складання кваліфікаційного іспиту. Закон на містить  визначення "стаж  роботи у сфері права", тому  при визначенні  стажу роботи у сфері права  необхідно виходити  з кваліфікаційних вимог  до  посади (зокрема, вимог  про обов`язковість юридичної освіти)  та з характеру діяльності, яка здійснювалася особою згідно  посадової інструкції.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні визначає Закон України "Про нотаріат" № 3426-ХІІ від 02 вересня 1993 року.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про нотаріат» для визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю, та вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю при Міністерстві юстиції України утворюється Вища кваліфікаційна комісія нотаріату. Персональний склад Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату затверджується наказом Міністерства юстиції України.
Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату затверджується Кабінетом Міністрів України.
За наявності стажу роботи, визначеного у частині другій статті 3 цього Закону, особи, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, допускаються Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату до його складання на підставі подання відповідно Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.
Порядок допуску до складання кваліфікаційних іспитів та їх проведення встановлюється Міністерством юстиції України.
Частиною другої статті 3 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріусом може бути громадянин України, який має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду.
Завдання, функції та порядок діяльності Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату, яка утворюється при Мін`юсті, визначає Положення про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року № 923 (далі - Положення).
У Положенні зазначено, що основними завданнями Комісії є: визначення рівня професійної підготовленості осіб, які мають намір займатися нотаріальною діяльністю; вирішення питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Комісія відповідно до покладених на неї завдань: розглядає подання головних територіальних управлінь юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі про допуск осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складення; забезпечує проведення кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю; розглядає подання Мін`юсту, головних управлінь юстиції або Нотаріальної палати України про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Розгляд питання на засіданні Комісії починається із заслуховування доповіді члена Комісії, який попередньо вивчав подання Мін`юсту, відповідного головного управління юстиції або Нотаріальної палати України, після чого заслуховуються присутні на засіданні Комісії особи, а також вивчаються та аналізуються необхідні документи (пункт 21 Положення).
Відповідно до пункту 22 Положення за результатами розгляду питання Комісія може ухвалити рішення про: допуск або відмову в допуску до складення кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю; видачу або відмову у видачі Мін`юстом свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю; допуск або відмову в допуску до складення нового кваліфікаційного іспиту особою, яка протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю не провадила приватну нотаріальну діяльність і не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату; підтвердження або непідтвердження кваліфікації особою, зазначеною у підпункті 3 цього пункту; анулювання або відмову в анулюванні свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Процес складання особами кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату визначено Порядком допуску осіб до складання кваліфікаційного іспиту та проведення кваліфікаційного іспиту Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28 липня 2011 року № 1905/5 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 Порядку особа, яка має намір складати кваліфікаційний іспит, не пізніше ніж за двадцять днів до дня проведення кваліфікаційного іспиту особисто подає до відповідного головного територіального управління юстиції заяву на ім`я начальника головного територіального управління юстиції про внесення до Комісії подання про допуск цієї особи до кваліфікаційного іспиту. Заява підлягає реєстрації в установленому порядку. До заяви додаються такі документи: оригінал та копія диплома про повну вищу юридичну освіту; оригінал та копія довідки про відсутність судимості; трудова книжка та копія трудової книжки, якщо особа на час подачі документів не працює; копія трудової книжки, завірена за місцем роботи, якщо особа на час подачі документів працює; паспорт громадянина України та копії першої, другої сторінок паспорта громадянина України та сторінки, на якій проставлено штамп про реєстрацію місця проживання фізичної особи.
У разі якщо особою подано всі передбачені цим Порядком документи, їх копії формуються відповідальною особою головного територіального управління юстиції в особову справу особи, яка має намір складати кваліфікаційний іспит. Єдиною підставою для відмови головних територіальних управлінь юстиції в підготовці та направленні до Комісії подання про допуск особи до складання кваліфікаційного іспиту може бути ненадання особою всіх передбачених цим Порядком документів (пункт 8 Порядку).
Пунктом 11 Порядку встановлено, що до складання кваліфікаційного іспиту допускаються особи, які: мають повну вищу юридичну освіту; мають стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, або у передбаченому Законом України «Про нотаріат» випадку успішно пройшли стажування в державній нотаріальній конторі або у приватного нотаріуса; мають намір скласти кваліфікаційний іспит для підтвердження кваліфікації; не мають судимості.
Комісія на підставі подання головного територіального управління юстиції в строк не пізніше ніж за три дні до проведення кваліфікаційного іспиту розглядає подані заінтересованими особами документи та приймає рішення про допуск до складання кваліфікаційного іспиту чи відмову у такому допуску.
Особам, яким відмовлено в допуску до складання кваліфікаційного іспиту, Комісія у п`ятиденний строк надсилає витяг з відповідного рішення Комісії, засвідчений підписом секретаря Комісії, із зазначенням причин такої відмови (пункти 13, 14 Порядку).
Як убачається із  матеріалів справи, оскаржуваним рішенням Вищєю кваліфікаційною комісією нотаріату  відмовлено позивачу у допуску до складання кваліфікаційного іспиту з тих підстав, що документи направлені з порушенням вимог статті 3 Закону України "Про нотаріат" (т. 1 а.с. 15).
Між тим не надання документів, які б підтверджували наявність у позивача необхідного стажу роботи в галузі права,  та як наслідок невідповідність позивача, як кандидата на посаду нотаріуса, вимогам ст. 3 Закону України «Про нотаріат», у оскаржуваному рішенні жодним чином не вказано. Проте, вказана стаття передбачає декілька обов`язкових для опанування професії нотаріуса умов, як то наявність громадянства, рівень освіти, вимоги до стажу, володіння мови та відсутність судимості, відсутність обмежень у дієздатності.
При цьому, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття за для того, щоб особа, щодо якої прийнято негативне рішення, могла усунути наявні порушення та або мала змогу оскаржити наведені у такому рішенні підстави.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року справа № 280/4057/19.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 , копія якої долучена до матеріалів справи, 01.08.1990 ОСОБА_1 призваний на військову службу в Збройні Сили України (наказ №о11 від 01.08.1990); 03.12.2008 звільнений з військової служби Служби безпеки України (наказ №37-ос від 03.12.2008); 10.10.2017 прийнятий на  посаду помічника нотаріуса (наказ №11/01-03 від 09.10.2017) /т. 1 а.с.12,84-109/.
За результатами дослідження довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області № 66/24/1/41-564/12 від 10.09.2017 встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посадах юрисконсульта та старшого юрисконсульта підрозділів Центрального управління Служби безпеки України в період з 08.11.2002 року по 03.12.2008 року /т.1 а.с 124/. 
Крім того, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року  витребувана від Управління Служби безпеки України в Полтавській області інформація (з підтверджуючими доказами, зокрема: витяги з наказів, витяг з послужного списку, тощо) щодо перебування ОСОБА_1 під час проходження військової служби на посадах юрисконсульта та старшого юрисконсульта підрозділів Центрального управління Служби безпеки України в період з 08.11.2002 року по 03.12.2008 року. (  т.1 а.с.196).
На виконання ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року Управління Служби безпеки України в Полтавській області  направило належним чином засвідчений витяг з послужного списку щодо перебування ОСОБА_1 під час проходження військової служби на посадах юрисконсульта та старшого юрисконсульта підрозділів Центрального управлшіння Служби безпеки України в період з 08.11.2002 по 03.12.2008 (т.1 а.с.199-200).
З огляду на предмет і підстави позову та фактичні обставини справи суд першої інстанції після отримання за вищезазначеною ухвалою суду від 14.06.2021 року про витребування доказів від Управління Служби безпеки України в Полтавській області витягу з наявного в архівній особовій справі послужного списку, відповідно до принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі для правильного вирішення даного публічно-правового спору, мав надати оцінку витребуваному доказу, із зазначенням в мотивувальній частині судового рішення результатів цієї оцінки, їх врахування при ухваленні рішення або відхилення.
Так, особова справа є основним документом персонального обліку офіцерів, а послужний список - основним документом особової справи. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.09.2020 року по адміністративній справі № 807/1878/16.
Відповідно до пункту 15 Положення Комісія має право в межах своїх повноважень одержувати від територіальних органів Мін`юсту, а також інших державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб інформацію, необхідну для реалізації визначених цим Положенням повноважень.
Отже, відповідач мав у разі необхідності звернутися до уповноважених органів, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб за інформацією, що необхідна, зокрема, для реалізації його повноважень щодо розгляду подання про допуск осіб, які мають намір скласти кваліфікаційний іспит на право на зайняття нотаріальною діяльністю, до його складання. Така інформація може стосуватися також і стажу роботи особи, яка подала документи для складання кваліфікаційного іспиту, у разі сумнівів у його наявності на підставі записів у трудовій книжці. Проте відповідач таких запитів не зробив.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року по адміністративній справі № 280/4057/19.
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Крім того, в оскаржуваному рішенні не вказано, що саме у довідці №66/24/1/41-564/12 від 10.09.2017, наданої позивачем, перешкоджає обрахунку стажу позивача, та, як наслідок, свідчить про відсутність необхідного стажу.       
Враховуючи вищенаведене,  колегія суддів дійшла висновку,  що відповідач не мав правових підстав для відмови позивачу у допуску до складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття нотаріальною діяльністю,  зважаючи на наявність достатніх документів для допуску до складання кваліфікаційного іспиту та на те, що такі документи були надані  відповідачу, а тому позов про  визнання протиправним рішення №3 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27.11.2020 в частині відмови допуску ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття нотаріальною діяльністю підлягає задоволенню.
Що стосується способу захисту прав позивача, то колегія суддів виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Колегія суддів зазначає, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією , викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12.
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає  таке .
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Оскільки рішенням № 3 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27.11.2020 року протиправно відмовлено у допуску ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю, то належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання     Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині  зобов`язання  Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Щодо вимоги апелянта про зобов`язання Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України  у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду за результатами розгляду справи подати звіт про виконання судового рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принци пом взаємності, - за її межами.
Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено статтею 382 КАС України.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 наведеної вище статті, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зазначеній нормі кореспондують положення пункту 1 частини 6 статті 246 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині рішення у разі необхідності вказується про порядок і строк виконання рішення.          
Таким чином, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд може під час прийняття рішення у справі та після прийняття рішення.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу.
Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правовим наслідком судового рішення, і такі наслідки застосовуються судом в залежності від обставин справи.
Разом з тим, статтею 382 КАС України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Тобто, суд наділений правом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення лише у випадку, коли існують беззаперечні докази нехтування відповідачем вимогам суду.
З огляду на викладене, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними та допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним.
Вказаний висновок узгоджуються з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 27.02.2020 у справі №0640/3719/18 та від 11.06.2020 у справі №540/13988/19.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не було наведено відповідних аргументів, підтверджених доказами, стосовно того, що у разі невжиття судом процесуальних заходів, передбачених ст.382 КАС України, ухвалене в цій справі судове рішення по суті спору залишиться невиконаним, або для його виконання слід буде докласти значних зусиль, в тому числі шляхом ініціювання нового провадження.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили у порядку передбаченому статтею 382 КАС України.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає  скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції змінить або ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн. та апеляційної скарги в розмірі 1 362,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 20.03.2021 та від 02.08.2021 (т. 1 а.с. 5, 107).
Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн. (908,00 грн + 1362,00 грн).
Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 по справі № 440/2588/21  скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1  задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення № 3 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України від 27.11.2020 року в частині відмови у допуску ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю.
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату при Міністерстві юстиції України допустити ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту на право на зайняття нотаріальною діяльністю, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України (ЄДРПОУ 00015622, 02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15) судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2270, 00 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  22.11.2021 року